©Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2017

Grafisk utforming: Terje Nielsen

ISBN: 978-82-8330-153-3 (epub)

ISBN: 978-82-8330-146-5 (trykk)

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Ole Kristian Løyning

KAI OG KJEMPEFROSKEN

1. kapittel

Det er sommerferie. Kai skal være med faren sin på jobb. Egentlig vil Kai heller sitte i skyggen og drikke brus. Men det er ikke faren hans enig i.

«Skal det bli noe av deg, Kai, må du begynne tidlig», sier han. «Det fins ikke noe som heter ferie, ikke hvis du vil bli en vellykket fiskehandler, sånn som meg.»

Faren til Kai heter Franco og har en helt egen fiskebil. I den kjører han rundt og selger fisk til gamle folk eller til andre som av en eller annen grunn ikke drar ned til sentrum for å handle. Akkurat nå pusser Franco på bilen sin.

«Sånn, ja, blank og fin. Sett deg inn, Kai!»

«Rekker vi en brus før vi drar?» spør Kai.

Faren til Kai svarer ikke, men hopper inn bak rattet og peker på Kai. Det betyr at de må se og komme seg av gårde. Det er i hvert fall ikke tid til en brus.

Fiskebilen suser bortover veien. Radioen summer i bakgrunnen. Franco sier han håper de får solgt en del fisk i dag. Men Kai hører ikke etter. Kai leser i et gammelt blad han har funnet under setet.

«Vil du bli en vellykket fiskehandler, nytter det ikke å sette seg til å lese halve dagen», sier faren til Kai.

Kai viser forsiden av bladet. Med store svarte bokstaver står det:

FROSKELÅR ER GULL – SELG FROSK OG BLI RIK!

Og så forteller Kai at han nettopp har lest om en fyr som ble millionær bare fordi han kappet frosker opp i mindre biter og solgte dem som delikatesse.

«Alle vet at froskelår ikke er det samme som gull», sier Franco.

«Her står det at ei dame nede på Sørlandet solgte et to-kilos froskelår for 6000 kroner», fortsetter Kai, nokså overbevisende.

«Pøh! Jeg tjener da mer enn nok som fiskebilsjåfør», sier faren til Kai. «Mer enn deg i alle fall. Og da tenker jeg vi kutter denne diskusjonen.»

«Ja, da gjør vi vel det», sier Kai og kikker ned. Og så sier de nesten ingenting til hverandre på en god stund.

2. kapittel

Klokken er litt over fem da Franco og Kai svinger inn i gårdstunet. Arbeidsdagen er over. De har solgt lite fisk. Kai tar med seg posten på vei inn.

Inne på kjøkkenet lukter det fisk og skalldyr. Oppvasken står på benken sammen med en halvåpen pizzaeske og noen tomme flasker.

«Posten», sier Franco, som fremdeles er sur på grunn av det med fiskene.

Kai slenger over dagens post. Det er stort sett reklame. Men inneklemt i papirbunken ligger et brev med bankens stempel.

Franco åpner konvolutten og trekker ut brevet. Det er stille mens han leser. Men så plutselig bretter han sammen brevet og legger det fra seg på bordet.

«Hva var det som sto der?» spør Kai.

«Ingenting», svarer Franco. Og så går han inn i stua og legger seg på sofaen.

Ute på kjøkkenet er Kai blitt temmelig nysgjerrig, men han tør ikke snoke i andres post. Ikke ennå i hvert fall. Først da han hører farens snorking inne fra stua, tør han trekke til seg brevet. Kai leser:

VIKTIG BREV

Kjære Franco.

Vi – altså banken – ser at du ikke lenger betaler regningene dine.

Uheldigvis for deg, og for oss, må vi legge ut huset ditt til salgs for å dekke alle pengene vi taper.

Vi beklager og ønsker deg lykke til.

Med vennlig hilsen
Banken

NB: Du har to uker på å finne et nytt sted for dere å bo.

Legge ut huset for salg? Må de flytte? Kai stirrer ned på brevet. Ingen dum bankmann skal komme og ta fra dem huset og gården. Men innerst inne vet jo Kai at bankfolk ikke sender ut sure brev uten grunn. Nå begynner tankene virkelig å spinne, og Kai ser for seg en del fæle ting:

Kai og pappa som tiggere på gaten.

Kai og pappa i matkø.

Kai og pappa som feirer jul i en bakgate de varmer hendene over en tønne med flammer i.

Men så kommer Kai på det han leste om tidligere i dag. I matbladet han fant under setet, sto det jo at folk kunne bli steinrike bare ved å selge froskelår. Og frosker fins jo stort sett over alt. Kai tenker, og en plan former seg inni hodet hans:

Rumpetrollene nede i dammen bak huset. Hvis han bare hadde begynt å mate dem og gitt dem vitaminer, hadde de sikkert vokst seg kjempesvære. Og med en del oppdrettsfrosker i bakhånd, kunne Kai og pappa gjort akkurat som han mannen i bladet. Ja, og så kunne de solgt froskene som delikatessefrosker og blitt rike. For Kai vet at banken aldri selger husene til rike folk.

Fem eller seks minutter senere ligger et stort ark på bordet foran Kai. Det er fylt med grønne og røde og svarte og gule streker, pluss to-tre plantegninger. Kai setter et huk på det første punktet i planen det med froskedam med rumpetroll. For dammen ligger jo allerede klar (det har den jo gjort i mange år).

Når det gjelder trillebår, som han også trenger, så vet Kai at det står en i uthuset, så det er heller ikke noe problem. Problemene begynner først når det kommer til froskemat og froskevitaminer.

Etter å ha tenkt en god del sekunder, kommer Kai fram til at hvis det er noen som virkelig burde vite hva frosker spiser, må det jo være folk som jobber i dyrebutikk. Og heldigvis ligger Evensens dyreforretning innenfor sykkelavstand. Men klokken er blitt over seks. Butikkene i sentrum er stengte.

Kai må vente til i morgen.

3. kapittel

Neste morgen vil pappa ha med seg Kai på jobb. Igjen.

«Nå må du opp, Kai», sier Franco og drar av ham dynen.

«Men pappa, jeg har ferie.»

«Ferie er oppskrytt. Det kan du bare lære deg først som sist, Kai. Nåvel, opp med deg!»

«Jeg er ikke i form», sier Kai, som har bestemt seg for å spille syk.

Kai har grublet en del i det siste. Faktisk har han tenkt mer det siste døgnet enn på flere måneder. Det gjør liksom så vondt et sted midt inne i magen. Og det har det gjort helt siden han leste det nifse brevet fra banken. Nei, han vil ikke være med pappa på jobb. Og dessuten, tenker Kai, skal det bli noe fart i froskeplanene, nytter det ikke å reise land og strand rundt med en far som nesten ikke selger en eneste fisk.

«Hva mener du med ikke i form?» spør Franco.

«Jeg er syk», sier Kai, temmelig lavt denne gangen.

«Det er det dummeste jeg har hørt. Syk? Når ble du det?»

«Øøøøh, i går …»

«Tøys og tull», sier Franco. «Se på MEG. Står tidlig opp om morgenen. Går på jobb – hver dag, uansett vær og uansett form. Har jeg for eksempel vondt i halsen en dag, eller har fått et ufyselig mageknip, så ler jeg bare til meg selv i speilet. Og så tar jeg meg sammen. Det er sånn jeg har blitt så rik og vellykket!»

«Hvis du er så rik, kan jeg vel ringe et par på laget og fortelle dem at jeg får lov å bli med på fotballskolen likevel», sier Kai.

«Den i Danmark?» Franco hever øyenbrynene.

«Ja», svarer Kai. «Den som koster ett tusen fem hundre, eller noe. Alle andre pappaer har råd.»

«Kai, det er bare idioter som betaler såpass mange penger for noe som er såpass barnslig. Dessuten sa en mann på TV engang at fotballspillere er under gjennomsnitt smarte. Det er fordi de er nødt å stange ballen så ofte de kan, og sånt mister man hjerneceller av.»

«Det tror jeg ikke noe på», sier Kai. «Fotball er både gøy og sunt!»

«At du ikke får dra, har i hvert fall ikke noe med penger å gjøre», sier Franco. «Og hvis du absolutt skal vite det, kunne jeg lett meldt deg på den fotballskolen minst FIRE ganger – så rik er faren din!»

«Jeg tror ikke du er rik i det hele tatt, pappa», sier Kai nokså frekt. «Og vet du hva? Jeg syns egentlig ikke du er så vellykket heller.»

«Og dette kan du, sånn helt uten problemer, stå og si til din far?» Franco setter hendene på hoftene. Nå er stemningen virkelig blitt guffen inne på Kais rom.

«Ja», svarer Kai, «det har jeg ingen som helst problemer med.»

«Dette har jeg faktisk ikke tid til», sier Franco. «Jeg har da mer enn nok problemer om ikke jeg skal stå her og bli belært av min egen sønn.» Det er en blank hinne over pappas øyne. Det ser ut som det kan komme en tåre når som helst.

Kai angrer litt. «Unnskyld, pappa», sier han. «Hvis du vil, kan jeg godt være med deg på jobb? Kanskje jeg har godt av det?» Men nå er pappa såret.

«Finn deg en koselig plass i skyggen, Kai. Drikk en brus, nei TO! Drikk til du tisser ut den nye shortsen din.»

Fornærmet og rød som en blodappelsin, snur Franco seg og turer ut av rommet. Kai hører hvordan det slamrer i dørene. Først et par av de tynne dørene inne, så det kraftige dunket idet ytterdøren smeller igjen.

Kai har litt dårlig samvittighet. Egentlig har han veldig dårlig samvittighet. Men Kai vet også at mennesker innimellom kan gjøre en del ting som ved første øyekast virker slemt, men som på sikt vil vise seg å være avgjørende for suksess. Hvis froskeplanene går i boks, vil pappa bli kjempeglad, og ikke minst, de kan bli boende i huset.

4. kapittel

Pappa har dratt på jobben. Kai drar på seg shortsene og hiver på seg hettegenseren. Ute på trappen trekker han et dypt pust før han fester hjelmen under haken. Og så bærer det innover mot sentrum og Evensens dyrebutikk.

Sykkelturen går fort, og ti minutter senere er Kai framme. Han setter sykkelen oppetter trappen og går inn. Det plinger over døren.

Inne i butikken er det svalt og litt mørkt. Langs en av veggene står mange glassboller og akvarier. En annen vegg er full av hamsterhus og kvitrende fugler i bur. De har fine farger.

Kai ser etter om det fins noen frosker, men det ser han ikke. Bare et slangebur og et par ufyselige edderkopper i glassmontre.

Herr Evensen står bak disken og nikker til en kjempehøy dame som nettopp har kjøpt et lite akvarium med to eller tre minifisker. «Takk for handelen», sier han.

Damen sier det samme og går fornøyd ut.

«Ja, hva kan jeg hjelpe med, unge mann?» spør Evensen.

Kai forklarer at han trenger mattips.

«Tenker du fiskemat, fuglemat, mat til slanger?» spør Evensen.

«Frosker», svarer Kai.

«Frosker har vi ikke», sier Evensen, «men jeg vet utmerket godt hva de spiser.»

«Og hva er det de spiser, da?» spør Kai.

«Før jeg svarer, lurer jeg på hvor mange frosker du har, hvor store de er nå og hvor store du vil de skal bli?»

«Foreløpig er de knøttsmå», sier Kai. «Rumpetroll. Men jeg vil at de fortest mulig skal bli til vanlige frosker. Jeg skal nemlig bruke dem til noe.»

«Kan jeg spørre hva du skal bruke en haug med frosker til?»

«Nei, det er en hemmelighet.»

«Å, da så.» Evensen nikker forståelsesfullt. «Men altså, frosker spiser nesten alt mulig; fluer og larver og sommerfugler og øyenstikkere og andre småkryp. Du fanger dem lett med denne håven.» Evensen holder opp en stor, vid håv og svaier litt i luften med den. «Du må bare passe på at jo mindre froskene er, desto mer må du knuse insektene.»

Kai forklarer at han egentlig ikke har tid til å fly rundt og håve inn insekter og lurer isteden på om Evensen har noen døde insekter og larver liggende. Og heldigvis har Evensen noe ute på lageret.

«Her», sier han og holder opp en bøtte med en slags grøtete insektsdeig. «Egentlig edderkoppmat, men funker garantert til frosker også!»

«Ja, men funker dette som mat til de aller minste?» spør Kai. «Vi snakker froskebabyer ned mot rumpetrollstørrelse her?»

Evensen forsikrer Kai om at det hele er sikkert som banken. Kai smiler og finner fram planen fra lomma. Og så setter han et huk på froskematpunktet. Men så var det vitaminene.

«Nå trenger jeg bare noe som kan få småfroskene til å vokse temmelig raskt», sier Kai. «Mye raskere enn det som er vanlig.»

«Som hva da?»

«Ja, noen superfroskevitaminer eller noe sånt. Har du ikke det?»

Evensen sier at han ikke har superfroskevitaminer. Men etter å ha vært en rask tur ute igjen på bakrommet, kommer han tilbake med en kasse merket: ADVARSEL – USTYRLIGE VEKSTALGER. MÅ BRUKES RIKTIG. KAN I HVERT FALL IKKE GIS TIL HVEMSOMHELST.

«Eneste jeg kan tenke meg kan få fart i sakene», sier Evensen. «Fungerer på småfisk. Det tar en dag eller to, og fiskene er tyve ganger så store. Men har aldri testet det på frosker.»

«Jeg tar den», sier Kai og betaler. Og så forsvinner han ut døren med insektsbøtten i den ene hånden og kassen med vekstalger under armen.

5. kapittel

Nede ved froskedammen setter Kai seg godt tilrette. Han tar seg en brus. Ute i dammen yrer det av vrimlende rumpetroll. De ser like ut alle, bortsett fra én, som er mye større. Den er kanskje ti ganger så stor. Likevel er den ikke rare greiene.

Kai lurer på om rumpetrollene kommer til å dele på maten idet han blander vekstalgene med insektene i trillebåren. Med såpass mye mat burde jo hele gjengen bli fornøyde? Men idet han slenger den brunhvite innsektsgrøten ut i dammen, kommer Kai igjen til å tenke på det digre sjefsrumpetrollet.

Først skjer det ingenting. Men så begynner det å bruse noe aldeles fryktelig. Det er nesten som hele dammen på ett sekund er blitt forvandlet til en kokende heksegryte.

Kai kjenner en kjempevond lukt som stikker i nesen. Det lukter litt sånn hornsalt som du bruker når du baker kakemenn. Brusingen fortsetter en liten stund til. Men så sier det bare POFF! Og hele dammen blir som den var for litt siden. Eller nesten.

Dammen er som før, men den er helt lilla. Og så er det noen grønne pannekakeaktige flak som flyter i vannskorpen. Kai blir litt redd og tenker det er lurest å stikke opp igjen i huset. Det er bedre å følge med på den litt skumle froskedammen fra soveromsvinduet.