Myriam H. Bjerkli

Mickel i mål

©Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2017

Grafisk utforming: Terje Nielsen

ISBN: 978-82-8330-170-0 (epub)

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Kapittel 1

Ballen ligger på straffemerket, keeperen står bredbeint midt i målet og slår de hanskekledde hendene mot hverandre. Falk-spilleren som skal ta straffesparket står stille og stirrer på ballen.

- Jeg vedder en tier på at den ikke går inn, mumler Ozzy inn i øret mitt. - Er du med?

- Okei. Jeg nikker uten å slippe Falk-spilleren med blikket. Han har et syvtall på ryggen, det er lykketallet mitt.

Jeg ser det allerede idet foten treffer: Spilleren ligger for langt bakpå, ballen farer himmelhøyt over mål, og jeg er en tier fattigere.

- Fy faen, så utrolig dårlige de er, utbryter jeg og rister oppgitt på hodet. Ozzy flirer og tar imot tieren jeg fisker opp av lomma.

Straks etter blåser dommeren av kampen, og Sandefjords juniorspillere jubler og omfavner hverandre. De vant 7-0, og er i kjempehumør. De blåkledde Falk-spillerne subber mot garderobeanlegget med bøyd hode. Straffebommeren, nummer syv, går sist.

Jeg griper treningsbagen min og sparker lett borti Ozzy. - Skal vi gå, eller?

Ozzy reiser seg, strekker på kroppen og ser ned på meg. Han er over et hode høyere enn meg, men det er ikke han som er spesielt høy. Det er jeg som er lav, den laveste gutten i klassen. Vennene mine kaller meg Mikke. Mikke Mus, det er meg, det.

Jeg måler meg en gang i uka. Tegner nye streker på dørkarmen inn til stua, prøver å strekke den korte kroppen min så langt jeg kan. Det hjelper ikke stort, streken blir bare litt tykkere for hver gang. Til og med jentene i klassen er høyere. Den eneste som er lavere, er Therese fra Vietnam.

Men selv om jeg er lav, hopper jeg opp til tverrliggeren som ingenting. Jeg er nemlig keeper, faktisk en av de beste keeperne på årstrinnet mitt, jeg spiller både på by- og kretslaget. Så stort sett plager det meg ikke å være liten, og takket være Ozzy er det ingen som mobber meg for det heller.

Ozzy, eller Oscar som han egentlig heter, flytta hit for ett år siden, og etter det har vi hengt sammen. Han er skolens sprekeste, enten det gjelder sykling, svømming, løping, langrenn, fotball eller slåssing. Ozzy vinner alltid. Og det er ingen som er så teite at de kødder med kompisen til Ozzy!

Vi rusler bortover langs gressbanen. Ozzy sparker til ei tom halvlitersflaske så den spretter utover gresset. En voksen mann stopper og peker grettent på Cola-flaska, men Ozzy bare flirer og slentrer videre. Noen jenter ler bak oss, og jeg snur meg. Det er Yvonne og Helene. Helene kjenner jeg godt, hun går i klassen min og spilte fotball på guttelaget vårt helt til i fjor.

Jeg nikker så vidt, og hun nikker tilbake og sier hei. Yvonne sier ingenting. Hun går i parallellklassen og er bestevenninna til Helene, men hun snakker bare til meg hvis hun lurer på noe skolegreier eller når neste fotballkamp er. Sånne ting.

Yvonne er den peneste jenta på skolen, med kort lyst hår og blå øyne. Kinnene mine blir varme når jeg ser på henne, men det gjør ikke noe siden hun ikke ser på meg. Hun ser på Ozzy, og dulter til Helene og sier et eller annet. Begge himler med øynene og ler. Ozzy slenger bagen på ryggen og går litt raskere. Det er akkurat som om han kjenner blikkene deres i ryggen, for han blunker til meg. Men han snur seg ikke.

Kapittel 2

Jeg kaster fra meg bagen i gangen og kikker inn i stua. Pappa ligger og sover under avisa, Mette titter opp fra boka hun leser i.

- Hei. Så sein du er, hvordan gikk treninga?

- Bare bra, jeg ble igjen og så på juniorkampen etterpå.

- Å ja, den ja. Hvem vant?

- SF. 7-0.

- Så bra, sier Mette. Øynene er allerede på vei ned i boka igjen. Hun bryr seg ikke en døyt om fotball, selv om hun later som. Jeg er egentlig bare glad til. Det hender pappa er med og heier på meg, og det er helt okei.

Mette er ikke mora mi, for mamma fikk kreft og døde da jeg var fem år. Hun var dansk og lys og veldig pen. Sånn filmstjernepen. Jeg har et helt album med bilder av henne og pappa og meg. Før bladde pappa og jeg ofte i det, men det er flere år siden nå.

Mette flytta inn da jeg var syv. Hun jobba sammen med pappa på arkitektkontoret. Vi bodde i en blokkleilighet i Asker og hadde bestandig for lite penger. Og siden vi hadde et ledig rom, var det greit å ha en venn å dele husleia med. Det var i hvert fall det pappa sa, men etter hvert skjønte jeg jo at de var mer enn bare to venner som delte på husleia. Venner sitter vanligvis ikke i sofaen og kliner …

Og selvfølgelig, etter at lillebroren min, Markus, ble født, var det ikke noe snakk om ”bare gode venner” lenger.

Selv om hun ikke er mora mi, er hun allikevel blitt en del av familien. Men jeg synes det er rimelig ekkelt å tenke på at fatter’n og hun har hatt sex. De er tross alt ganske gamle.

Jeg er fjorten, så jeg burde snart ha det. Sex, altså. Ozzy er femten og har det i massevis. I hvert fall sier han det selv. Jeg er ikke helt sikker på om jeg tror på ham, men han skryter av at han har hatt flere damer allerede, hatt dem på ordentlig. Knulla, altså.

Jeg har ikke vært i nærheten engang. Jeg har ikke kyssa heller, det er ingen jenter som snur seg etter meg. Selv om jeg går ved siden av Ozzy og prøver å se akkurat maken ut, gå på samme måte og kaste på håret slik som han gjør. Men det hjelper ikke, for jeg har for kort hår.

Mora til Ozzy er fra Brasil, og derfor har Ozzy sort hår og brune øyne. Han ligner litt på Cristiano Ronaldo, verdens beste fotballspiller. Det er ingen som legger merke til meg når Ozzy er i nærheten. De legger forresten ikke merke til meg når han ikke er der, heller.

***

- Er det noe mat til meg? spør jeg. Magen min rumler, men ingenting tyder på at det er noe matlaging på gang.

Mette kikker opp av boka igjen og nikker. - Vi har spist, men det står en tallerken til deg i kjøleskapet. Den trenger tre minutter i mikroen, tipper jeg.

Jeg går inn på kjøkkenet og åpner kjøleskapet. Svinekoteletter, surkål, poteter og grønnsaker. Vanligvis pleier pappa å kjøpe med noe på vei hjem fra jobben. Men nå er Mette sykmeldt på grunn av noen slitasjegreier i hofta, så da lager hun mat til oss. Jeg håper hun blir frisk snart.

Jeg putter maten i mikrobølgeovnen og tenker at hvis jeg konsentrerer meg veldig hardt, transformerer kanskje kotelettene seg om til en burger. Mette kommer inn og tar ut en Cola Zero fra kjøleskapet.

- Hæ? sier jeg og kikker på flaska hun holder i hånda. - Har du begynt å drikke lettbrus? Skal du slanke deg?

Jeg rødmer idet ordene glipper ut, for Mette er – jeg får dårlig samvittighet bare jeg tenker ordet, men hun er virkelig det – smellfeit.

- Nei, ler Mette og rusker meg i håret. Det er faren din som har kjøpt lettbrus. Han har visst lyst til å bli kvitt litt mage.

- Hvor er Markus? spør jeg for å snakke om noe annet.

- Han har lagt seg. Klokka er jo over ni allerede.

- Okei. Jeg eter på rommet, mumler jeg, og tar med meg tallerkenen og en Zero.

Rommet mitt er stort. Det er det største soverommet i huset. Jeg har plass til både seng, skrivebord, skap og en liten sovesofa. Og tv selvfølgelig. På veggen over senga henger en diger plakat av Schmeichel, den gamle keeperen til Manchester United. Han var verdens beste.

Jeg slår på tv-en, finner fram laptopen og logger meg på Face. Ozzy er allerede på. Straks blinker det opp en melding.

- Så du fellinga av sporten? Den var stygg, ass!

Jeg slår over på TV 2, men sporten er akkurat ferdig.

Straks etter dukker det opp en ny melding fra Ozzy: - Så du Yvonne i kveld, eller?

- Ja.

- Hu er fin.

Jeg lar fingrene henge litt over tastaturet. Faen! Hvis Ozzy er keen på Yvonne, så har jeg ikke en sjanse i helvete. Jeg sukker, akkurat som om jeg hadde hatt det i noe fall. Jeg svarer: - Ja. Hun er det. Dritfin.

Kapittel 3

I dag er det bylagskamp! Det er det første jeg tenker på når jeg våkner. Sandefjord mot Larvik. Larvik slo oss hver gang vi møtte dem i fjor, men i år er det vår tur. Vi er bedre i år, alle sier det. Til og med Kai, treneren vår, er fornøyd med framgangen vi har vist i det siste, og Kai hater å tape, spesielt hvis han vet at vi kan bedre. Da blir han helt vill, kjefter og brøler og banner verre enn en russisk håndballtrener. Mange av foreldrene synes han er altfor streng, og det hender noen av de andre guttene sutrer litt også.

Jeg sutrer ikke, for jeg synes Kai er flink, selv om han kan være temmelig barnslig. Når han kommer inn til oss i dusjen etter trening, står han ofte og henger i døråpningen og venter på en sjanse til å nappe håndkleet fra en av oss. Og når han får tak i et håndkle, er kampen i gang. Som regel ender det med at han kaster håndkleet inn i dusjen, slik at det blir søkkvått. Kai ler, men det er ikke fullt så gøy for den som får håndkleet sitt dynket. Andre ganger står han bare og glor og kommer med teite kommentarer, som for eksempel: - Neimen Mickel, var det ekstra kaldt vann i dusjen i dag? Og så ler han høyt av sin egen morsomhet, og alle stirrer for å se om han har rett, selv om de selvfølgelig later som om de ikke gjør det.

Men ute på banen har alle respekt for ham, og laget har blitt mye bedre etter at han begynte å trene oss. Med den forrige treneren tapte vi nesten alt, nå er vi nummer to i gruppa!

Jeg står opp og rusler inn i dusjen. Mens jeg såper meg inn, tenker jeg på Yvonne. På den lyse huden hennes, på toppen av trusa som dukket opp da hun bøyde seg framover for å plukke opp en lapp på gulvet. Jeg drømmer meg bort, vi rusler sammen, hånd i hånd. Hun ser på meg med de blå øynene sine, stopper ved siden av meg og lager trutmunn, hjertet mitt banker fortere. Så står plutselig Ozzy ved siden av oss. Han slenger en arm rundt skuldrene hennes og blunker til meg. Faen!

Jeg skyller såpa ut av øynene og går ut av dusjen mens vannet fremdeles renner av kroppen. Stopper foran speilet og gransker meg selv. Ikke et hårstrå. Ingenting. Ikke i dag heller.

Ozzy har selvfølgelig fått hår, og pikken hans er … Vel, Kai ler i hvert fall aldri av ham i dusjen.

Faren til Ozzy er bonde, og Ozzy jobber masse på gården. Kjører traktor og lemper på ting. Det blir muskler av sånt.

Foreldrene hans er skilt, men besteforeldrene bor på gården og farmora lager middag til dem hver dag. Pappa sier at Ozzy er så sterk fordi han driver med kroppsarbeid og spiser ordentlig norsk bondekost. Vi er mer på pizza og kebab, og det blir nok ikke helt det samme.

Jeg glor på meg selv i speilet mens jeg føner håret: blå øyne og musebrunt hår, tre store kviser gjemt under luggen. Jeg klemmer på den største, verken spruter ut og lager en gul flekk på speilet.

Heldigvis har jeg ikke så mange kviser. Flere av de andre på laget er noen skikkelige pizzatryner. På avstand ligner det fregner, men når man kommer nær nok ser man de ekle, gule tuppene. Når de klør på dem, renner det blod og gul gørr nedover huden, det er skikkelig kvalmt.

Men hår eller kviser, det er ikke det som er viktig i dag. Ikke engang Yvonne er viktig akkurat nå. For i dag er det bylagskamp, og den skal vi vinne!

Det er flott fotballvær. Overskyet og opphold. Tretten grader. Ikke for varmt, ikke for kaldt. Hjemmebanen til Larvik har kunstgress, og det er sikkert over femti tilskuere spredd rundt banen. Det er mest Larvik-folk, selvfølgelig. Pappa står sammen med Markus ved siden av kiosken. Jeg løfter hånda og vinker, Markus vinker tilbake. Han spiser pølse.

I øyekroken ser jeg Helene og Yvonne. De sitter på den ene langsiden i helt like blå gensere, og det ser ut som om de stirrer rett på meg. Jeg retter meg opp, grer en hånd gjennom håret og glatter på drakta, som har logoen til Jotun midt på. Bylaget vårt har blå drakter, bylaget til Larvik har knall gule. Keeperdrakta mi er hvit og har et stort ett-tall på ryggen.

- De ligner en gjeng med kyllinger, sier Ozzy før han løper ut og finner plassen sin. Han er satt opp som spiss i dag. Jeg liker det bedre når jeg har ham foran meg i forsvar, men jeg har selvfølgelig ikke noe jeg skal ha sagt. Det er Kai som bestemmer.

Jeg går i buret, trekker opp en midtstrek med hælen i det tynne gresset og tar på meg hanskene. Dommeren kikker på klokka og blåser i gang kampen. Det er Larvik som tar avsparket. De sparker ballen litt seg imellom, så sender den høyre backen en langpasning til den venstre vingen, nummer tjue, en svær Larvik-spiller. Han løfter hodet, stirrer mot mål, ser mot midten og skal til å sentre videre da det dukker opp en lang tå som sender både ballen og ham ut av kurs. Han ruller rundt på gresset et par ganger og blir liggende, ballen triller over sidelinja. De gule hyler på frispark, men dommeren vinker bare for innkast, og nummer tjue reiser seg fortumlet opp og roper: - Faen da, dommer! Han felte meg, jo!

Dommeren vinker advarende med pekefingeren. Dommere liker ikke banning, ikke på banen i hvert fall. Kai terper på det før nesten hver eneste kamp.

Simen, midtstopperen vår, misser på innkastet. Han rødmer, og publikum ler.

Det er nummer tjue som overtar ballen. Han tar stiften og kaster ballen langt inn på banen, den lander rett foran støvlene til spissen deres. Han sparker ballen foran seg, holder fin kontroll på den langsmed bakken og runder Simen uten å senke farta. Han spurter rett mot meg og ser opp. Jeg møter blikket hans og flirer, for jeg ser hva han vil. Jeg springer ut og gjør målet trangt, han skyter, skuddet er hardt. Ballen kommer til venstre for meg. Jeg kaster meg, strekker kroppen så langt jeg kan og kjenner at fingertuppene så vidt berører fotballen. Jeg vrir meg og følger ballen med øynene, den spinner av gårde, stryker så vidt den venstre stolpen og forsvinner bak mål. Jeg puster lettet ut, og Sandefjord-publikumet jubler.

Dommeren blåser i fløyta for corner, supporterne på Larvik-siden begynner å rope: - Corner er mål, corner er mål!

Jeg ler høyt, herregud så barnslige! Men de kan bare rope, mål blir det ikke. Ikke tale om! Jeg føler det på meg, det er min dag i dag.

Dommeren blåser igjen. Jeg hører støvelen som treffer ballen og følger den med øynene. Det er keepermat, ballen kommer rett mot meg, jeg bøyer meg framover, gjør meg klar til å ta imot.

Da smeller en av de gulkledde ut en neve, og plutselig er alt et virvar av armer og bein. Noen dytter, og en eller annen drar i drakta mi. Jeg slår ut med armen for å få ham til å slippe, treffer noen, men det nytter ikke. Jeg faller og havner under en haug av motstandere og egne spillere. En knyttneve treffer meg i magen så jeg mister pusten og knekker sammen. I det fjerne hører jeg dommerens fløyte, og de andre spillerne reiser seg én etter én. Nummer tjue blir stående framoverbøyd over meg, han griner, kyllingen. Jeg ligger igjen, hiver fremdeles etter pusten. Hva var det som skjedde?

Jeg setter en hånd i bakken og skal til å reise meg, men stopper og kikker forskrekket på håndleddet mitt. Det er fullt av blod. Jeg kjenner etter, men jeg har ikke vondt noen steder, er bare litt øm i skulderen jeg landet på.

Dommeren kommer mot meg med det røde kortet i hånda. Jeg stirrer forskrekket på det, ser meg rundt og skjønner ingenting. Hjemmetilhengerne buer, Sandefjord-publikumet er helt stille, og dommeren ber meg stave navnet mitt.

- M-I-C-K- … Men det var jo ikke jeg! Jeg ble jo dratt ned, jeg havnet jo underst! Faen, er du helt blind eller, du må da ha sett at …

- Hold munn, sier dommeren bistert. - Det er flaks for deg hvis Ari ikke er alvorlig skadet.

Jeg skjønner fortsatt ingenting, men ser den veien han peker, mot nummer tjue. Kyllingen som grein, det er han som heter Ari. Han har rettet seg opp, han har et kutt i munnviken og spytter blod. Nå forstår jeg hvor alt blodet på håndleddet kommer fra. Jeg skjærer en grimase og tørker det av på shortsen. Ari glor på meg. Han har sluttet å grine, men blikket han sender meg er rasende. Jeg grøsser nedover ryggen og går mot innbytterbenken. Larvik-publikumet piper og buer, og fra den andre siden er det fremdeles taust. Jeg tør ikke se meg rundt. Et eller annet sted sitter pappa og Markus, men de gir ikke lyd fra seg, de heller. Kai kommer mot meg idet jeg skal til å sette meg på benken. Han er hvit i ansiktet.

- Du forsvinner rett i garderoben. Nå!

- Men …

- Hører du dårlig? I garderoben! NÅ!

Jeg bøyer hodet og går.

- Hvordan gikk kampen? spør Mette, som møter oss i gangen da vi kommer hjem. Jeg styrter rett forbi henne uten å svare. Inne på badet slenger jeg døra igjen og vrir om nøkkelen. Kaster fra meg keeperhansker og fotballdrakt på gulvet, tråkker på drakta med støvlene.

Jeg hører pappa mumle til Mette der ute: - De tapte 2-1, han ble utvist for å ha slått til en motspiller.

Jasså. Pappa kan snakke nå altså, han sa ikke et ord til meg på bilturen hjem. Ikke et eneste ord!

Ingen av de andre på laget sa noe heller. De bare kom inn i garderoben med bøyde hoder, og jeg så hva de tenkte: Vi tapte, og det var min skyld. Vi har ikke noen reservekeeper, så treneren sendte Simen i mål. Det var jo nødt til å gå galt, stakkars Simen har vel knapt tatt i en ball med hendene før.

Ozzy kom så vidt bortom og slo meg på skulderen, men slaget var altfor hardt til å være bare oppmuntrende. De andre så ikke på meg engang, og Kai viftet meg vekk da jeg forsøkte å forklare at jeg ikke hadde slått til noen med vilje, at alt bare var blitt kaos. Så ga jeg opp og holdt kjeft, det var ingen som trodde på meg allikevel.

- Drittdommer!

Jeg kjefter mot speilet mens jeg drar av meg leggskinn og støvler. Det knitrer idet en lapp detter ned på gulvet foran meg. Jeg bøyer meg og tar den opp. Den lappen hadde jeg nesten glemt, det var en liten guttunge som kom springende med den da pappa og jeg var på vei ut fra stadion. Jeg puttet den bare i lomma og satte meg inn i bilen. Men nå bretter jeg den ut og leser de tre ordene som er skrevet med rød tusj: «Du er død!»

Jeg krøller lappen sammen, kaster den i do og drar ned. Det hvite papiret med den røde skriften snurrer noen ganger rundt i vannet før den forsvinner.

- Faen! Faen! Faen!

Dette som skulle bli en fin dag, og så endte det sånn! Jeg kjenner tårene renne nedover kinnet og tørker dem fort vekk. Minnes grininga til nummer tjue, Larvik-spilleren jeg slo ned i kaoset. Han var sikkert nesten to hoder høyere enn meg, og blikket hans var helt svart da han så på meg. Det er Ari som har skrevet lappen, det er jeg sikker på.