© Forlagshuset i Vestfold as / LIV Forlag 2017

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 83301 71 7 (ePub)

ISBN: 978 82 83301 54 0 (trykk)

Omslagsdesign: Ellen Lorenzen GRAFISK DESIGN

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

STILLHETEN AV RØDT

Heidi Smedsrud Hansen

Dikt

Vi spiller et grenseløst spill

hvor alt vi har er blandingen av bittert

Jeg velger å møte deg ansikt til ansikt

og ser at du samler på bittesmå svetteperler

gjerne på overleppen

Du minner meg om ulvene vi var

når nettene var snødekte

og smilene dine flerret luften

som piskeslag langt ut i morgentimene

Det er da jeg beveger meg fremover

langt innenfor der jeg tror du vil ha meg

og stjeler et par av dem

med spissen av en sulten tunge

Vi hvisker hverandre halve sannheter

mens dagene skifter

skygger glir over de gamle fotografiene

fra den gangen ikke alt var digitalt

Jeg trodde ikke det var så lenge siden

vi red på ettermiddagsryggen inn i evigheten

sier jeg og husker godt den nakne ryggen din

mot min, smaken av salt og solbrent hud på tunga

Vi venter til sola har gått helt ned

før vi kryper inn

og er eremittkreps i hverandres skall

Du er en ørkenfarer, ikke glem meg

begravet i sanddyner og innsiden

av en kamelbuk, i skjul fra sandpiskene

ordene du ikke kjente

Vi hadde hager av lys og gjenkjennelse en gang

Da var vi hverandres noen

som blomstene i enden av kaktusen er det

eller nektaren på innsiden av alt

Du kysset meg

Bak slitne bakgårdsgjerder kysset du meg

vasket dager hvite uten innhold eller brodd

Naturens egen lykkepille

i et speil der viljen var tatt fra meg

ante jeg deg

konturene av hvem du var

Kanskje var vi hverandres skygger

mot det hvite lerretet mest av alt

i en verden ingen av oss eide

tok du noe som var mitt

Hvis jeg kunne velge ville jeg vært en gentlemanstyv

Jeg ville forkledd meg i skoene dine og store pilotbriller,

ekte fake fra Kina og hatt med brem

Selv du ville ikke kjent meg da

Først ville jeg vekket deg grandiost,

skapt etterskjelv langt inn i skumringen

Etterpå ville jeg stjålet dagene dine

fylt dem med humler og honning

malt dem lyseblå

Langsomt sluker du meg

hud, kropp, negler

solen glimrer med sitt fravær

mørket holder søvnen min

jeg faller

Jeg husker et kirsebærtre

steinene vi spytta langt inn i evigheten

dagene som lovet mer enn himmelen

og jorden fra måneperspektiv

Her inne vokser ingen ting, tenker jeg

annet enn stillheten

og lyden av hjerter

Jeg borer neglene inn i deg

lager dype hakk i vannflaten, alt du var faller

gjennom timene, dagene, årene

lær gir ikke etter lett

Jeg tror himmelen har gjort deg tykkhudet

som en elefant i India

Jeg tar meg i å ønske oss et annet sted

Steinansikter røper ingen hemmeligheter, tenker jeg

løfter deg varsomt over kanten

Det er hundre år ned og minst femhundre tilbake

men jeg må slippe og slipper

bare for å se om du vil knuse

Helt til slutt samler jeg alle de gule lappene

lapper tanker til et liv

livet til en linje

Husker du da vi rapte jeg elsker deg

i rom og cola på stranden i San Pedro

Gatekunstnerne dro lange kyss opp av hatten

lommene var tomme, moralen høyere enn noen gang

Eller dagene i evig ekko av stemmer

solnedgang over steingjerdene

sorgen som sitronpepper i suppa vår

galskapen din – litt som nå, mest som da

Jeg står i skogen om morgenen

med bare tær i gressdugg

lytter etter spor

lapper gule lapper

lukker øynene og finner deg

Mens bladene faller og alt beveger seg

kjenner jeg stillheten av rødt

kald, klar luft sildrer gjennom årene mine

i det de treffer vannflaten og stanser

Stille er også en sang, borte er også et hjem,

tenker jeg mens du klatrer ut av verden

Jeg ser dagene våre bak høsten i stille revy

Etterpå skjærer jeg forsiktig gjennom speilet

jeg blinker med sola i dråpene

jeg reiser himmelen for deg

Det er sorgen som tar meg til slutt, sier du og smiler

Du balanserer på en liten haug av jord

løfter meg mot himmelen som aldri lyver

Den sender stråler av sol og hvitt sukkerspinn

i håret, umulig å få ut, sier du og setter meg i badekaret

En gang var vi erobrere, sier du og vil at jeg skal kjenne dere

som du kjente dere da stridsplaner ble lagt

under dynene og ingen stillhet var for stor

Jeg ser henne i speilet, det som viser himmelen som aldri lyver

Den sender duskregn og løfter om grått, sier du og stryker håret fra pannen

Jeg ser deg også der inne, men det er først etterpå

når jeg har ryggen til kler du huden av deg

lar du sommeren falle og linjene flate ut

Himmelen som aldri lyver skulle sendt oss soloppganger,

sier du, og rosa lykke mellom greinene

Jeg står mens drømmene dine faller

er jeg uten hud, blottet i min egen utilstrekkelighet

vannet møter blodet ditt og vasker langsomt

alt jeg tenker er jeg

jeg trer glassklokken over meg

alt blir borte, jeg blir borte

men luften du puster i er overalt

i det den hvisker skrikene

og maler bilder av horisonter på utsiden

En gang ville jeg riste deg av meg

og glemte at du også var fremtiden

Nå faller jorden, i speilet på innsiden

ser jeg bare meg

Ingen sa ekspedisjonen vår ville bli enkel

der vi danset inn fra andres fortid

reiste statuer i deres storm

Du må pakke for bittert og søtt,

sa Gamle Jack bestandig og når jeg husker det

husker jeg at også vi var barn den gangen

Vi lærte langsomt å leve samme vei som vinden blåser

Vi lærte hennes tause rygg

Så tenker vi på nattebrisen

på bylandskapets skarpe konturer over netthinnen

på barnets famlende fingre, tørket salt

og et sovende ansikt

Vi kjemper mot bølgene og vinden

mens kvinnehånden fortsetter å hekle stillheten

som knuser speilet fra innsiden

Gjennom mose og våt myr finner vi varden på toppen

akkurat som de sa, blir stående

betrakter landskapet som strekker seg ut

hverandre i blåbærtuene med toppluer på

Ingen selfies her, det er regelen

hvisker vi og nikker at nå

nå lever vi bare

Vi tar et bilde allikevel, hvisker vi etterpå

får syvogseksti likes mens vi mimer hverandre

at livet tross alt bare er den tiden det tar

for regnet å treffe bakken

Jeg ruller tyggisen med tunga mot ganen

til en perfekt liten ball

I gamle dager, da vi var nye, lekte vi dagene

du drømte meg, sa du, langt inn i formiddagen

Den gangen ville vi byttet tyggis med tungene

du ville blitt imponert

Nå har vi byttet omtrent alt annet

står her med halvparten hver

En og en halv uke

En og en halv unge

Et og et halvt hjerte

med skrubbsår på

*