© Forlagshuset i Vestfold as / LIV Forlag 2018

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788283301991 (ePub)

ISBN: 9788283301984 (trykk)

Fotoer omslag: © Shutterstock.com

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

KYSTEN I DITT LIV

Noveller

Innholdsfortegnelse:

Samle stein

Tang

Ein ganske alminneleg mann

Samle stein

av Ingeborg Arvola

juni

Jeg bor i andre etasje i en treetasjes blokk. Blokkene her i området er lave. Rekkehusbebyggelse nedenfor. På baksiden ligger marka et steinkast fra inngangsdørene. Mellom blokkene ligger store, grønne fellesarealer. Småfuglene kvitrer om morgenen. Rett som det er forviller rådyr seg hit. Jeg har sett et rådyr puffe nesa si mot den nærmeste huska. Det var tidlig morgen, nesten disig. Et annet rådyr sto og så på, som om det vurderte å klatre opp i huska, la seg huske, oppleve noe annet for en gangs skyld, en skjellsettende opplevelse. Da det slamret i en ytterdør, spratt de sin vei. Jeg sto med morgenkaffen mellom hendene og så på huska som gynget enda en stund. Før den igjen hang helt stille. Jeg vet ikke hvorfor jeg ble så rørt. Jeg blir sjelden det. Sjela mi satt sammenklemt nederst i spiserøret til langt på kveld.

Blokkenes verandaer vender mot fellesarealene. Min ligger helt til høyre. Jeg ser mot lekeplassen og sittegruppene hvis jeg spiser middag ved det lille utebordet. Sitter jeg derimot i solstolen, ser jeg skog og himmel, stripene etter fly på vei til fjerne steder. På fellesarealene er det stadig noen unger som tumler rundt. Stadig noen voksne som tar kaffekoppen med til en benk. Jeg gjør det sjelden selv. Møter jeg tilfeldigvis blikket til noen der nede mens jeg kniper av visne blomsterkroner, løfter jeg armen, og så utveksler vi en hilsen. Vi vet jo av hverandre. Jeg er på hils med mange av naboene, selv fra andre blokker, vi er samme borettslag. Det er sånn her hos oss, at de fleste blir boende. Det er ingen selvfølge, det. Vi er takknemlige for det, pleier vi å si til hverandre når vi har kaffepause på årsmøtet eller spiser vafler etter dugnaden.

Nå er det Tamira som farter rundt sammen med venninnene sine fra de andre blokkene. Tamira bor over meg, hun og familien, de er pakistanske, eller norsk-pakistanere er vel mer korrekt. Tamira er elleve, går i sjette og har tre små brødre hun ofte passer. Hun har også et aldeles vidunderlig mørkt, krøllete hår og – hva skal jeg si – solide fortenner. Solid er et greit ord. Når ansiktet hennes vokser til, kommer tennene til å se helt normale ut.

Etter at jeg begynte å hjelpe Tamira med norskleksene, har vi blitt kjent. Noen dager er det muligens henne jeg snakker mest med. Det lyder kan hende stusslig, men det bunner i en taus jobb. Museumsvakter har gjerne det. Arbeidet mitt gjennom mange år har fått meg til å verdsette mennesker som kan omgås i stillhet, behagelig stillhet, vel å merke, det er ingen selvfølge. Grasiøst er ordet som faller meg inn, en grasiøs stillhet kan inntreffe i mellommenneskelige forhold. Endeløst småprat er som for mye sol på en verandablomst. Da må det skjerming til. Parasoller må rulles ned. Tamira har blitt bedre i norsk etter at vi begynte dette tilfeldige prosjektet. Hennes småprat har jeg ingenting imot. Vi mennesker trenger ord. Vi gjør det. Akkurat som planter trenger vann. Ordene jeg og Tamira veksler har en hensikt, de forbedrer norsken hennes, ikke et eneste ord er tomt eller hult. Ingen planter dør av praten vår.

*

Potetene dampkoker. Vifta over komfyren durer fredsommelig. Jeg smelter ikke smør. En klatt på potetene gjør samme nytten. Gjennom vinduet ser jeg Tamira igjen, samme røde skjorta som i dag tidlig, samme langbuksa, men nå er det småbrødrene hun er sammen med, alle tre sitter på den ene huska mens hun gir dem fart. Jeg kan ikke høre det, men jeg innbiller meg at de ler høylytt, at de ler med en latter som ligner hennes.

Vinduskarmene mine er fylt opp av steiner, steiner i alle former og farger, nå ja, alle farger er kanskje å overdrive, nyansene går stort sett fra hvitt via gråtoner til svart. Det er størrelsene og formene som er utallige. Favorittene mine er de ovale, av litt størrelse, som jeg ikke kan lukke hånda rundt, men som fyller håndflata mi til kanten, de fleste er grå eller svarte. Her hjemme er det de jeg plukker opp og veier i hånda. Ofte er de varme. Den varmen gir meg et søkk i magen. Hver gang. Det er sola, selvfølgelig, de blir varme i møte med sola. Steiner er ikke varme i seg selv. Enkelte dager tenker jeg at heller ikke mennesker er varme i seg selv. Kanskje når jeg blir vitne til at plutselig sorg veller opp i enkelte besøkende på museet, blikket deres i møte med et kunstverk og sjela deres blir røsket opp i halsen på dem og vridd rundt som en nyvasket trøye av tynt stoff. Da føler jeg med dem, og jeg føler meg selv sitte i taushet, jeg blir bevisst meg selv og tankene mine, det er overveldende å plutselig vedkjenne seg dette at man er et menneske, at man lever, at man sitter der og lever livet sitt. Eller kanskje er det bare en av de morgenene, det fins slike morgener. Det gjør det for alle mennesker. Jeg vet ikke hva jeg skal kalle dem: mørke, like mørke som blodet når det renner gjennom blodårer, like bortgjemt og vitalt.

Alle mulige tanker farer gjennom hodet mens jeg står og veier en varm stein, at det er en fugl, at det er et hjerte, kanskje prøver jeg å huske nøyaktig når og hvor jeg plukket steinen, hvilken dag, hvilke værforhold. Det kan jeg selvfølgelig ikke. Jeg har plukket med meg en stein hver eneste gang jeg har vært ved sjøen. Hver eneste gang.

Bortsett fra den ene gangen jeg ikke gjorde det.

Mange av steinene er mindre, som fingertupper, reintunger, øyne, plommer, klinkekuler, som biter av en knust skulderknokkel. Smykkeanheng. De som er små har jeg fylt opp i lange, smale blomstervaser. Vasene står tilfeldig mellom de andre steinene. Det blir uhyre dekorativt, om jeg må få si det selv. En eller to ganger i året omarrangerer jeg. Hver gang blir jeg overrasket over hvor nytt alt blir seende ut. Jeg får det for meg at jeg nettopp har plukket steinene. Jeg presser noen mot nesa for å kjenne lukta av sjø og fjære, saltvann og tang. Det er som om vinduskarmene mine er en fjære som stormen nettopp har endevendt, men jeg finner ingen lukt. Jeg gjør ikke det. Huden min lukter lotion, ikke saltvann. Steinene lukter stein. Jeg har ingen regler for hvilken stein jeg plukker når. Det er ikke slik at små steiner representerer små opplevelser eller små turer. Det er ikke slik at store steiner henger sammen med et stort savn eller en stor sorg. Det er mye mer tilfeldig enn det. Men ikke bare tilfeldig. Det vil jeg ikke påstå. Jeg vet nemlig bestandig hvilken stein jeg skal plukke med meg.

Det var steinene Tamira holdt på med de første gangene hun kom på besøk. Jeg fortalte henne at jeg plukker steiner hver gang jeg drar til sjøen.

«Så mange ganger du vært ved sjøen, Else, umulig er det ikke?»

«Har du vært ved sjøen så mange ganger, Else?» rettet jeg vennlig. «Er ikke det umulig?»

Tamira smilte stort, og gjentok min setning.

«Jeg bodde nært sjøen som barn», svarte jeg. «Men du har rett i at det er mange steiner. Jeg tror ingen andre i denne byen har vært ved sjøen like mange ganger som jeg.»

«Og hver gang du plukke stein?»

«Og hver gang plukket jeg en stein», svarte jeg, «bortsett fra en gang jeg nattbadet. Sammen med en venn. Det var ikke – planlagt. Jeg glemte steinen. Jeg kom først på det flere dager senere. Likevel, av og til, når jeg ser på steinene, er det eneste jeg ser steinen jeg glemte å plukke.»

«Vi drar aldri til sjøen», svarte Tamira, «men hvis gjøre det, jeg skal ta med den steinen du glemte, Else.»

Det var forresten også noe jeg ble overraskende rørt av. Jeg blir sjelden rørt.

juli

Jeg er glad Tamiras familie ikke er av dem som dekker til hodene sine med sjal. Det holder i lange baner med de langermede trøyene hennes, til og med nå, i denne varmen, trøye og bukse. Tre av venninnene løper rundt i ermeløse kjoler.

«Else!» roper Tamira når jeg passerer med handlenettet hengende i hånda. «Se hva vi kan!»

Jeg stanser opp og får se jentene sparke seg opp på hendene, der de blir stående og vaie litt, før de bøyer seg mykt ned i bro. Jeg kan se at de har øvd.

«Rene synkronsvømmingen!» roser jeg.

«Synkronsvømming?» Flere av jentene ser spørrende på meg.

«Når man svømmer», forklarer jeg, og gjør svømmebevegelser med den ledige armen.

Synkront, tenker jeg når jeg låser opp postkassa mi mens varene lener seg mot leggen. Vi var så synkrone da vi nattbadet. To hoder. To hender. To hopp. To kropper som sank ned i vannet, nesten helt nært hverandre, to hyl da vi brøt vannflata, latteren vår var også synkron, så kaldt, likevel ikke kaldt. Over vannflata var natta lodden av varme. Vi rørte knapt hverandre, ikke der og da. Så rar verden er, at man knapt blir berørt, men likevel blir grepet så hardt.

Vi fløt på rygg, helt tause, mine unge bryst i vannflata, hans brystkasse, fingertuppene så vidt borti hverandre, dypet under det hele, brådypet, da vi senere stupte ved siden av hverandre, sank vi ned til det iskalde mørket, kanskje fant frosten meg, jeg begynte å hakke tenner.

Det må være varmerekord. Jeg tar vannglasset mitt med ned til benken, som ligger i skygge. Det er tomt og stille. Jeg har mest isbiter i glasset, de kommer tidsnok til å smelte, dråpene iser i halsen. Når jentestemmer nærmer seg syngende, åpner jeg øynene. Tamira er blant dem. Først legger jeg ikke merke til forandringen. De har vannpistoler og bøtter med vann. De skal nok ha vannkrig. Så ser jeg forandringen. Alle jentene har shorts og singlet. Tamira må ha lånt hos venninnene. På grunn av vannkrigen, tenker jeg, og skal akkurat til å tenke: smart jente. Strålene av vann glitrer i sola. Jentelatteren glitrer og blinker, den også. De hyler når de blir truffet, men det er bare et øyeblikk, dette her, så mye samlet i noen sekunder før det blir avbrutt at et høyt rop.

Mora til Tamira lener seg ut over rekkverket på balkongen. En lang remse på urdu. Stemmen stiger i toneleie. Jentene stanser opp i leken. Tamira blir stående litt for seg selv, nærmest blokka vår. Tamira og mora i en lang ordveksling. Tamira som tramper med foten. Slår ut med armene. Peker rundt seg. Mora som insisterer. Vinker henne inn.

Tamira gir fra seg vannpistolen og sier ha det, hun smetter inn i oppgangen. På gressplenen fortsetter vannkrigen og latteren, men lufta har gått ut av dem. De gir seg før vannet er brukt opp, er allerede på vei vekk uten å huske på bøttene når den ene lillebroren til Tamira kommer pilende med klærne hun fikk låne. De blir levert tilbake. Verandaen i tredje er tom. Sola styrter seg mot vinduene. Om det ikke er varmerekord, er det ikke langt unna. Jeg blir sittende i skyggen og svette. Et gresstrå berører leggen min. Det er en slags nærhet, det også. Det er ikke alle som blir berørt av gress.

Det er ikke spesielt lytt i blokka vår. Jeg blir sjelden plaget av lyder. Denne natta er det lyder som holder meg våken. De høye stemmene ovenfra. Eller så er det varmen som gjør det umulig å sove. Eller kan det være de overraskende tankene om barndommen, vi løp på de glatte fjæresteinene, vi kastet tang og stappet tang i postkassa til naboen og hadde tang over hodene på hverandre og tok bilder av det. Slik jeg husker det, var det bestandig frisk luft, selv en tropenatt var lufta frisk, og var det ikke tropenatt, var det akkurat varmt nok til at man måtte vrenge av seg jakka når man sprang rundt, men alltid måtte løpe og finne den igjen hvis man skulle sitte ned.

Huden min har en hinne av tørket svette. Følelsen av min egen hud, klissete som en voksduk noen har glemt å tørke av. Jeg vil flytte hånda fra nakken til en av steinene mine, men blir stående og nøle. Alle disse steinene i vinduskarmene, hva skal jeg egentlig med alle disse steinene? Jeg vet godt hvordan en ordentlig fjære ser ut.

Jeg er fremdeles våken når det banker forsiktig på døra. Jeg åpner med en av favorittsteinene mine i hånda, åpner så stille jeg kan.

Tamira slik jeg aldri har sett henne.

Ikke en eneste flik av de store fortennene er synlige, bare alvorlige lepper. Hun gjør mine til å smette inn til meg, men jeg vet allerede hvordan dette må bli, jeg har allerede jobbet med tanken en stund, så jeg rister på hodet, griper veska som henger på knaggen, låser døra bak meg og vi lister oss ned trappene, lager ikke mer lyd enn et navneskilt på en grå postkasse. Vi sier ingenting mens vi går mot gateparkeringen. Vi sier ingenting når vi setter oss inn i bilen min. Natta er svart rundt oss. Lukta av blomster og tørt gress følger oss inn i bilen. Når jeg skal starte bilen, blir jeg var steinen jeg fremdeles holder. Jeg gir den til Tamira, så kjører vi av sted, stille som et kunstmuseum, stille som tanker kjører vi gjennom byen, etter sentrum tar vi av til venstre, svinger oss gjennom villastrøket, ingen biler på den store parkeringsplassen. Vi går gjennom mørket. Tamira nesten inntil meg. Jeg husker veien. Selvfølgelig gjør jeg det. Jeg husker alt. Vi følger en sti i gresset. Stien er svart. Vi følger den frem til kaia. Vi stiller oss ytterst på kanten.

«Vi skal nattbade», sier jeg rolig.

Tamira nikker.

Jeg begynner å kle av meg. Tamira nøler.

«Alt må av», forklarer jeg. «Ingen kan se noe uansett.»

Tamira blir stående og fomle med skjorta.

«Skynd deg, eller så hopper jeg uten deg.»

Hun legger fra seg steinen og vrenger av seg klærne.

Jeg tuller trusa mi inn i blusen så den ikke skal bli borte.

«Jeg er glad det er mørkt så du ikke kan se meg», sier jeg og kjenner at jeg fryser. Like naken som dette har jeg ikke vært utendørs på tretti år.

Tamiras hånd lister seg inn i min.

«Nå går vi til kanten, teller til tre, og så hopper vi samtidig», forklarer jeg.

«Ja», sier Tamira. Det er det første hun sier. «Som synkronsvømmere.»

«Som synkronsvømmere», svarer jeg.

Vannet plasker mot oss. Nydelig. Perlende. Alt blir lett. Et kunstverk. Nattelys i vannflata. Jeg holder øye med Tamira siden jeg ikke vet om hun behersker svømming eller om hun blir redd for dypet, men alt jeg kan se er de hvite tennene hennes. De lyser som stjerner. Armene våre beveger seg i vannet. Vannflata gynger dovent. Vi ler mot hverandre.

Jeg gråter også, selvfølgelig, men det er min egen skyld siden jeg har utsatt dette så lenge, det har ingenting med nå å gjøre, jeg tror i hvert fall ikke det, jeg gråter lengst nede i halsen, der det gjør vondt, mens jeg ler i munnhulen. Vi flyter på rygg som to trestokker, inntil føttene våre dulter inn i hverandre.

Jeg peker mot stigen og leder an. Vi kler på oss, fremdeles våte, klærne krøller seg motvillige og er vanskelige å få på.

«Skal du plukke en stein?» spør Tamira når vi er klare til å gå. Selv holder hun steinen jeg tok med hjemmefra.

«Ja?» sier jeg og rører på meg. «Nei», retter jeg det til. «Jeg har nok steiner.»

«Kan jeg kaste denne?» spør Tamira straks.

«Kaste den?»

«Hvis du har nok steiner?»

Egentlig vil jeg ta den fra henne. Jeg vil veie den i hånda, finne tankene, steinen er en fugl, steinen er et hjerte. Det er en av favorittsteinene, mørk grå, nesten svart.

«Kast den», sier jeg med et nikk. «Kast den så langt du kan.»

Når vi setter oss i bilen og kjører tilbake, holder ringene i vannflata fremdeles på å bre seg utover. Når vi parkerer ved blokka, har ringene i vannet nesten blitt usynlige, så små er de, men de fortsetter å bre seg utover, strekker seg utover som fingrene til en våken baby. Nakne kropper om natta, sorg lengst nede i et svelg, ringer i vann – det blir aldri helt borte, noe av det. Vi passer på å ikke smelle med bildørene, så går vi hjem gjennom den mørke, varme nattelufta.

Tang

av Gro Dahle

I dag var hun ikke på terrassen, satt ikke i kurvstolen med teppet rundt seg slik hun pleide. Kurvstolen var tom, teppet lå nede på plattingen av impregnert tre, tekoppen urørt på det lille klaffebordet. Han så etter henne inne også, ropte navnet hennes høyt tre ganger, så to ganger til, gikk forbi den store veven hennes inne på arbeidsrommet som ikke hadde vært rørt på tre år, ropte på henne i gangen, men hun svarte ikke, var ikke på vaskerommet, ikke på soverommet heller og ikke i kjelleren. Det store vevde bildet i stua hadde mørke flekker han ikke husket å ha sett før. Han kjente hvordan han et øyeblikk ble svimmel, kjente hvordan mellomgulvet trakk seg sammen, synet ble trangere, kjente hvordan det ble tyngre og tettere å puste, hvordan muskulaturen i brystet klemte om hjertet så det gjorde vondt. Han måtte stoppe opp. Han måtte puste. Hun har sikkert bare gått seg en tur, tenkte han. Hun har sikkert bare gått ned til vannet. Selvfølgelig hadde hun det. Han tok ikke på seg sko, løp stien nedover mot sjøen i bare sokkelesten, krattet på hver side, buskene med strandnyper, slåpetornkrattet i klynger mot de rødlige svaene, rullesteinene, bleke, tørre og grå, og da så han henne. Der var hun. Hun satt ikke på den store steinen, der hun av og til likte å sitte. Derfra kunne hun se helt til fyret. Hun kunne sitte der og bare se. Men det var ikke der hun var. Han så ryggen hennes nede ved rullesteinstranden. Den rødlige fargen av genseren. Det var den han så først. Bøyd framover. Hun sto og så ned, bøyde seg framover. Hun sto bøyd over noe i fjæra.

Han saktnet skrittene sine, ble stående et øyeblikk, kanskje han bare skulle snu. Kanskje han bare skulle la henne være i fred, kanskje bare gå tilbake. Han kunne sette over middagen. Den kunne være klar når hun kom opp. Han hadde en halv kjele ertesuppe igjen fra i går. Det var enkelt, lettvint. Hun hadde sagt det, at han maste. Han ville ikke mase. Han ville ikke at hun skulle se på ham som masete.

Han nølte, gikk ikke tilbake til huset, men ble stående og se, først lettet, senere urolig igjen, sa til seg selv at det var ingen grunn til å tenke sånn, sa til seg selv at han måtte puste rolig, puste dypt og rolig, slippe taket. Han trengte ikke være redd. Men det satt i kjøttet. Det satt i nakken hans.

Fra der han sto så han ikke hva hun drev med. Han skjønte ikke hvorfor hun sto slik. Hvorfor var hun så bøyd? Det kunne se ut som om hun vasket tøy. Men hvorfor skulle hun vaske tøy? Han så henne bøye seg fram med hendene i vannet, så henne gå ned på kne på steinene der nede i fjæra, tenkte at nå blir hun våt, så henne trekke i noe. Herregud, tenkte han. Det var vel ikke en kropp? Det var da han begynte å løpe, han sprang, kjente ikke de ujevne steinene under føttene, var allerede der framme hos henne, sto allerede på kne sammen med henne, ved siden av henne. – Herregud, sa han, varm i nakken, fuktig i håret. – Herregud!

De våte, mørke steinene i vannkanten der havet hadde trukket seg tilbake, det glatte feltet av alger, de hvite, skarpe ruene. De brune, nesten svarte flokene av tang, klaser av fingre, mørke, fuktige hender mellom steinene. Det var lavvann, men havet var på vei tilbake. Det sugde seg inn mellom fjæresteinene, spiste seg innover, glefset seg opp mot land. Steinene var sleipe der de var fuktige, glatte. Han skled, men klarte å holde seg oppe. Hun var våt til langt opp over albuen. Våt på buksene også. Stoffet var mørkt i fargen der det var fuktig. Hendene hennes var nede i vannet, hun dro i noe. Det var en tyngde.

– Du må hjelpe meg, sa hun. Stemmen var anstrengt, spent stram og trang. Han la seg på kne, han også, kjente vannet trekke inn gjennom det ene buksebeinet, så det andre, kjente hvordan han ble våt og kald opp leggen, på kneet, kjente hvor kjølig det var. Det virket ikke som om hun merket det, at hun var våt, at vannet var kaldt. Kanskje hun ikke merket det?

Han hørte rumlingen fra dypet der undervannsstrømmen dro bunnsteinene med seg, en undervannstrommel, en lyd av fjern torden. Han prøvde å lene seg fram, prøvde å hjelpe henne, stakk hendene ned under vann, men han fikk ikke tak i noe, visste ikke hva hendene lette etter, skjønte ikke hva hun ville når hun ba ham hjelpe. Han visste ikke hvordan. Hun trakk noe opp av vannet. En klase av tang. Stein og tang. Fingre av tang, hender.

– Herregud, sa han igjen. Lettet fordi det ikke var en kropp. Men fortsatt urolig, som om det var noe han ennå ikke skjønte, som om dette var begynnelsen på noe forferdelig. Og han lente seg fram for å se, forsto ikke ennå hva han så, var redd for å forstå, redd for å se et ansikt, men han så ikke noe ansikt.

Han hørte pusten hennes, det var den tynne pusten, hun nesten klynket. Han så på henne fra siden. Så hvordan håret klistret seg inntil kinnet og pannen hennes der hun hadde strøket det vekk med en våt hånd.

– Hun er så kald på fingrene, sa hun. Han spurte ikke, så bare på henne, hvordan hun holdt denne bylten av stein og tang inntil seg, i armene sine, klemt inn mot brystet, denne mørke tyngden som hun løftet høyere opp mot brystet. Hun reiste seg sakte, fant fotfeste mellom de ujevne steinene, fant steder å sette føttene, gikk forsiktig oppover mot huset, mens han fulgte etter, lot henne gå foran opp stien. Når de var oppe ved huset, snudde hun seg og så på ham.

– Går du i sokkelesten? sa hun, smilte, nesten lo litt. Det var lenge siden han hadde hørt henne le.

Hun bar bylten inn på soverommet, ba ham trekke av sengeteppet og brette opp dyna, noe han var rask til å gjøre, så la hun bylten ned midt på sengen. Det luktet tang. Det luktet hav, salt og sjøgress, krabbe og fiskeskinn. Han spurte ikke, sa ingenting. Hun smilte til ham, nikket til ham.

– Kanskje jeg kan spise her inne, sa hun. Da nikket han. – Og kanskje du kan lage en varmeflaske, sa hun. Han nikket enda en gang. En varmeflaske. Litt mat.

– Klart det, sa han, hva ellers skulle han si, han hadde fått beskjed om det, å støtte henne, å ta hennes parti, å være der, å ikke stille spørsmål.

Dagen etter blåste det kraftig. Det var ikke storm akkurat, men ikke langt ifra. Den hadde til og med fått et navn i nyhetene. Susanne. Pålandsvind. Storm i kastene. Og havet steg og steg. Landskapet så annerledes ut, havet fylte opp, og et øyeblikk fikk han nesten ikke puste. Det var snart høyere enn brygga, han så den ikke engang, så bare pålene stikke opp i kavet av bølger. – Herregud, hvisket han til seg selv, og kjente hvordan havet dro i ham, hvordan havet presset ham tilbake. Tenk om han kunne trukket ut proppen, han ville gjort det hvis det var opp til ham, trukket ut proppen og sett vannet forsvinne i en virvel ut sluket.

Bølgene slo opp over de største svabergene, åt seg helt opp til slåpetornen et godt stykke innpå land. Vinden blåste skum helt opp til huset. Skummet lå i slåpetornkrattet og i nypebuskene. I vindkastene kom det ujevne baller av skum helt opp på terrassen som han tråkket på, da ble det fuktige, mørke flekker på tregulvet.

– Som det blåser, sa hun og kom ut til ham med lette skritt. Smilet vokste i leppene hennes og spredte seg i hele ansiktet.

– Går det bra der inne? spurte han, og hun nikket. Det luktet tang av henne, luktet gammel sjø, brakkvann. Hun som ikke hadde møtt blikket hans på lenge, så nå rett på ham, han skvatt nesten, øynene hennes lysere enn han husket. Hun holdt ham fast med blikket, slapp ham ikke.

– Vil du se henne? spurte hun. Han ville ikke. Våget ikke. Alt i ham strittet imot. Men han nikket.

– Klart det, sa han. Han hadde lyst til å riste henne, ta henne rundt overarmene og riste henne, kaste henne mot veggen, presse henne mot veggen, si til henne at det ikke gikk an, at det var ikke sant, at hun måtte slutte å oppføre seg slik, for han holdt det ikke ut, og han ville ikke inn på soverommet, ville ikke se den mørke bylten av stein og floken av tangfingre, ville ikke lukte tangen, orket det ikke. Men han fulgte etter henne inn, tre skritt bak henne, trukket med av dragsuget hennes, understrømmen. Hun gikk foran ham inn på soverommet, snudde seg og så på ham. Men han så ikke på henne nå. Han så på sengen. Han så på barnet. For der lå det, barnet, under dyna, dyna helt opp til haka, mørk i håret, hår som tang, blek, nesten grålig, blålig, et barn, pustet ikke, jo, pustet, blålige lepper, mørk under øynene, pustet. – Herregud, sa han, og klarte ikke ta øynene fra henne. – Herregud. Hva skal vi gjøre?

– Du kan varme opp ertesuppa, du, sa hun. – Kanskje hun kan klare å spise litt.

De kalte jentungen Susanne. Hun var alltid så frossen på føttene, så klam og kald, og han varmet dem med hendene sine, klødde henne på ryggen eller skrev bokstaver som hun skulle gjette, leste for henne på kveldene. Og moren sang til hun sovnet. De gikk turer langs sjøen, alle tre, spiste niste nede på brygga, fisket krabber som de hadde i en stor, hvit plastbalje, badet fra svabergene, hoppet fra kanten, svømte til skjæret, satt nede ved fjæra og plukket små gule skjell som hadde drevet inn mellom steinene med flosjøen, plukket blåskjell som de kokte og spiste på sommerkveldene. Og når vinterstormene blåste salt inn fra sjøen, når det skummet langt opp på land, gikk de ut på terrassen for å rope mot vinden.

Hun begynte på skolen, lærte å lese, regne, skrive. Han likte å stryke henne over det blanke, mørke håret som lå som en tangklase nedover bakhodet og nakken hennes. Når han strøk fingrene gjennom håret hennes, var det alltid litt fuktig. Når han kysset pannen hennes på kvelden, smakte det salt.

Han likte lukta av henne, lukta av tang og hav og garn. Ikke alle likte den lukta, ikke alle barna på skolen, ikke alle på butikken, men han likte den. Lukta av sjø og krabbe, fiskeskjell og tjære. Han likte å sitte på den store, grå steinblokken sammen med henne og bare se på havet stige og synke.

– Tenk at havet flyter, pleide han å si, og da pleide jentungen å le, selv om han alltid sa det samme, hver eneste gang. Og moren hadde begynt å veve igjen, begynt å lage de store bildene til kirker og kommunehus som hun var så kjent for, havbildene av blå ull. Men jentungen fikk ikke lov til å svømme alene, ikke lov til å være alene nede i fjæra, ikke lov til å vasse engang. Ble tjue år, og fikk ikke lov til å sitte der ute på svaberget uten at noen var med henne, tjuefem år uten å få ro med båten på egen hånd, for de visste begge to at en dag ville hun forsvinne, kjente hvordan havet dro i henne, hvordan alt saltet i henne lengtet tilbake. Hvordan sjøen trakk i henne.

Og en dag var hun borte. En dag svarte hun ikke når han ropte på henne. En dag sto skoene hennes tomme på teppet i gangen, og hun var ikke der. Og moren kom, de lette etter henne sammen. Og de fant lappen hun hadde skrevet på kjøkkenbordet, og de så på hverandre og nikket og skjønte at nå var hun borte, nå hadde hun reist, trukket seg tilbake med lavvannet, tangjenta deres, fjæreskatten, sjøhjertet, havgullet. De gikk ned til vannkanten for å rope etter henne, sto helt ytterst ute på svaberget for å se.

– Der, sa moren, og syntes hun så det mørke hodet hennes der ute, at det kanskje var henne, jentungen, som svømte utover. – Se, sa hun, – se der!

Og da syntes han nesten at han så henne, han også, så hvordan hun svømte utover med lange, sikre svømmetak, helt til han ikke så henne mer, helt til han begynte å tvile på om det var henne eller skjæret eller en bøye eller bare havets egne bevegelser, om det bare hadde vært havet hele denne tida, bare vært flo og fjære, strøm og understrøm, tang og sjøgress, og han pustet ut en stor pust og så stormveggen bygge seg opp der ute, den mørkere randen av skyer. Og han skulle stå der og rope i vinden. Det skulle han. Og jentungen ville høre, for det ville hun, det var han helt sikker på. Og kanskje hun ville rope tilbake, slik de hadde snakket om, sende en hilsen med vinden.

Ein ganske alminneleg mann

av Heidi Hjorteland

Det kalde metallet under handa mi, det svake tørre suset då kortet glir ned i postkassen.

«Kan du møta meg? Eg vil vera på stranda kvar dag. Til du kjem.»

Natta legg ei hinne over huda mi, jorda susar stille, men lynraskt gjennom det store inkje. Eg blir svimmel av å kikka opp i det uendelege, betre å halda blikket festa på det natta nesten har skjult.

Ennå stråler varme ut frå dei mørke veggane i huset hans. Ein bleik måne skimrar over sjøen i si mektige ro.

Bølgjene gyngar ein båt mot eit ukjent mål. Eg er ein mørk og glatt stein nede i djupet som straumane aldri har rørt ved. Urikkeleg til denne tid, men noko er i ferd med å losna.

Eg legg meg inst i hagen hans. Så snart dagen kneisar over byen, er eg borte. Ein skugge blant andre skuggar.

Kvifor denne mannen?

Folk veit alt og likevel så lite om meg.

Eg slepp inn dei som set foten i dørsprekken og legg handa mellom beina mine. Eg opnar opp, men slepp dei ikkje inn.

Han banka på ein annan måte. Fire tørre knakk mot døra. Så eit femte, prøvande.

Mannen stod med kroppen halvvegs bortvendt då eg opna, alt vaklande, uvanleg velkledd, stod han på spranget ned til bilen, kor eg skimta eit barnesete. Og eit liv.

Vinden kreppa bølgjene som måkene sigla over. Ein nabo banka eit teppe og ein gut rulla forbi på brett. Ein mann stod på trappa mi. Eg kikka på han, smilande. Kvifor smilte eg slik? Dei fekk då aldri smilet mitt, desse karane.

Klokka var berre litt over halv fem. Han hadde truleg nettopp gått frå jobben sin. Kontorjobb, etter dei små fingrane å døma. Heime gjekk ei og trudde han skulle arbeida overtid.

Han såg på meg med eit forvirra blikk.

– Kom inn, sa eg.

Mannen hadde ørsmå skjeggstubbar på overleppa. Det stod ein tørr varme frå han. Blikket hans så rådvilt i mitt. Ein liten sti opna seg mellom oss der og då, i solskinet på den sprukne dørmatta mi. Ein fascinasjon, så overrumplande, forunderleg og samstundes tirrande.

Kva såg han?

Tenk å få sjå og bli sett.

Tenk å endeleg finna låsen som nøkkelen du har bore i alle desse åra, passar til. Det svimla for meg.

Så var det over. Han sansa seg. Lukte grinda han så uforsiktig hadde opna. Blikket blei mørkt og grumsete. Mi stod ennå open og slamra i krafta frå nærværet hans.

Eg stod og såg på ein ganske alminneleg mann ein heilt alminneleg ettermiddag i eit ikkje altfor uvanleg ærend.

Han feste seg i meg, og eg i han.

Han var skaka, eg såg det.

Kvifor stod han som ei lausbikkje og klorte på mi dør? undra eg.

– Kom inn, sa eg igjen.

Han stod nær meg nå, litt framoverbøygd som for å lesa dørskiltet mitt. Eg kjende ein tev av etterbarberingsvatn. Kjevebeina bula ut under den solbrune huda. Eg fekk lyst til å stryka han på kinnet.

– Synnøve har det stått på skiltet, men det er lenge sidan s-en blei sliten bort. Eg har aldri somla meg til å få malt på ein ny bokstav, forklarte eg.

– ynnøve, sa han og smilte.

Sola draup honning på oss. Eg folda ut kronblada, slik at han kunne skina på dei.

– Stig på.

Han gjekk nølande over dørstokken. Føtene hans var så store på det vesle teppet i entreen. Han bøygde seg for å ta av seg skorne.

– Aldri bry deg, sa eg.

Han var ingen framand, berre eit anna meg.

Det gjekk ein sti inn i husværet mitt. Ein sti laga av menn i løynde ærend, men alt rundt meg kjendest brått heilt nytt.

Det knirka svakt i skorne hans då han gjekk inn i stova. Eg stoppa ved spegelen i gangen. Heiste hestehalen litt betre på plass, strauk ein finger under auga for å fjerna utfloten maskara. Mor sa alltid at eg hadde dokkeansikt.

Eg såg dette ansiktet kvar dag, utan å sjå det. I dag måtte eg sjå.

Kven såg han i det? undra eg.

Kven var eg i møte med han?

Stova mi var slik som så mange andre stover. Dei som stakk nasane inn mot glaset, såg hekletøyet og ein blomevase på bordet.

Døra til soverommet heldt eg alltid låst.

Dersom kundane blei balne, kunne eg enkelt rømma ut glaset. Dessutan var eg ikkje så redd for å døy, for det var ikkje all verda å døy frå.

Soverommet mitt var fylt av kjøttfarga lys. Der inne duva vassenga mi natt etter natt. Bølgje etter bølgje slo mot mine kystar, men eg hadde ingen armar å finna feste i.

I stova sat eg med beina i kors, i høghalsa genser og håret i ein stram knute bak i nakken.

– Set deg ned, sa eg og peikte mot sofaen.

Han såg forvirra ut, men sette seg.

Eg måtte snu meg bort frå meg sjølv. Kvardagen krengde. Kva skjedde no?

Han sat og stirde på noko ukjent framfor seg, nevane var på stadig vandring gjennom håret, fomla gjennom lommane. Eg kunne sett på han resten av livet.

– Me kan berre prata om du vil, mange gjer det, laug eg.

Makta hadde flytta seg. Ho var mi.

– Eg lagar litt kaffi, sa eg og trekte blusen litt opp framme.

Han drog nevane gjennom håret, som var tynt som dun.

– Jo takk, kanskje det, sa han.

Han kikka på lesestoffet mitt, såg eg då eg stod på kjøkkenet og ordna med kaffien.

Eg hadde ingen pris for kaffi. Kundane mine fekk aldri det.

Gjesten min var som ein røysekatt, sky, på spranget til å spretta opp.

Kva hadde han eigentleg venta seg?

Eg såg kor observant blikket hans saumfor alt rundt seg. Hendene hans var rolegare nå. Dei låg flatt ned langs låra. Han kunne vore ein prest på heimebesøk.

Eg skvatt rundt på kjøkkenet, nesten utan å pusta, i redsle for at han skulle løysa seg opp.

Slike som meg har lært oss til å drøyma smått. Ein blir redd av så mykje uforløyst håp pakka saman på så liten plass.

Veggene bulte, kunne dei halda ein time til?

– Du har kokekaffi, sa han.

Tungespissen gjorde ei lynrask tilbaketrekking inn mellom dei smale leppene.

– Varmt, sa han, som eit barn ville konstatert det, og strauk seg over haka.

Me blei så låttmilde. Ein dolk av morskap kilte seg inn i det som like før hadde vore ein av tusen dagar kor eg prøvde å ikkje føla noko spesielt, medan sola skein og måkene skreik utan at det vedkom meg, som alltid hadde døden i sikte der oppe på brua om det skulle røyna på.

Nå vedkom brått det heile meg. Eg elska alle, eg elska stova mi og forguda salongbordet mitt som han kvilte blikket på.

Likevel såg eg han med to auge. Det eine auget såg ein ganske alminneleg mann, tiltrekkjande, men inga filmstjerne. Det å besøka slike som meg, tala slett ikkje til hans fordel.

Med det andre auge såg eg ein makelaus mann, som eg blei glad av å vera nær.

Kvifor han? Eg kunne ikkje svara, og eg visste at eg frå denne dag ville vera både velsigna og forbanna.

Og kven var så eg? Hadde også han to auge å sjå meg med? Det andre auge, om han hadde eit, kva såg det?

Hadde han fått auge på noko eg ikkje lenger såg?

Ei veldig hjelpeløyse kom over meg. Det var skremmande å ikkje vita kva han såg og ikkje kunna spørja.

Det fanst ingen ord til å fanga inn lysglimta mellom oss. Det pumpa, yrte og sitra i kroppen min. Nå sat eg her, kledd, men naknare enn eg nokon gong hadde vore, og snakka om potteplanter, lekke takrenner og dårlege tv-program.

Å spørja om noko, fall meg ikkje inn. Eg kjende plassen min.

Så sa eg noko som må ha vore morosamt. Eg jakta heile tida på flenger i rustninga hans, og nå glimta det i blikket hans. Eit slags lys la seg mellom oss og ei mjuk stille.

– Eg har ikkje noko attåt kaffien, høyrde eg meg sjølv seie.

For ein toskete ting å seia når kaffien snart var drukken, tenkte eg. Det måtte heile tida nye ord til, for at han ikkje skulle forsvinna for meg.

Så mange kjærteikn eg hadde spart til ein som han.

Eg var urørt blitt.

På nytt blei han ein røyskatt, rastlaus i rørslene, klar til å forsvinna. Sinnet hans var som ein sildestim, eg såg korleis tankane pilte gjennom hjernen hans og kasta skugge i blikket hans.

– Eg kom vel ikkje nett for maten.

Han smilte skeivt og såg ned i fanget sitt.

– Du gjorde vel ikkje det, sa eg, og det kjendest så avslappa og naturleg å seia det.

– Kva les du? spurde han, sjølv om eg visste at han alt hadde funne det ut.

– Jonathan Franzen.

– Han les kona også.

Folk skulle berre visst kor ofte det finst ei kone, og kor ofte hora får høyre om henne.

Glimtet av barnesetet kom opp i meg. Ei ukjent kone og dette setet.

Kanskje ho blei irritert på han fordi han hjelpte for lite til i heimen, slik at ho ikkje fekk tid til å fordjupa seg i Jonathan Franzen.

– Les du noko?

Han rista på hovudet, og blikket hans fekk noko trist i seg.

– Berre jobbdokument. Eg likte å lesa før.

– Har du prøvd å komma i gong att?

– Ikkje for alvor. Eg gjer kanskje eit halvhjarta forsøk når me er på ferie. Men så er det alltid noko med barna.

– Du har det veldig koseleg her, sa han brått.

Ei glede flaga opp i meg, spruta ut i fjeset mitt, upassande og ukledeleg, men ikkje til å unngå for ei lita hore som fekk ros. Lungene mine ausa pust for harde livet, alt i meg var klamt og mjukt under blusen.

Kroppen blei eit stengsel for det som var meg.

– Takk.

Me blei sitjande og sjå på kvarandre. Han var fjernare i blikket. Forsvann han nå?

Eg tamde blikket mitt.

– Kor mange barn har du?

– To, svara han kort.

– Så fint, sa eg.

– Vel. Eg er ikkje flink med barn.

Eg kjende røysta hans langt ut i fingertuppane.

– Åh …, sleppte eg or meg.

Nå trødde eg han for nær. Nå ville han forsvinna.

– Du treng ikkje fortelje meg dette, skunda eg meg å seia.

Ei smerte kryssa ansiktet hans. Han drog hendene gjennom håret sitt, i eit slags stille raseri.

Me blei avbrotne av ein summande lyd frå bukselomma hans. Han tok opp telefonen, kikka på skjermen og la han raskt ned att.

– Meir kaffi, spurde eg.

– Nei, takk. Eg må gå, takk for kaffien, sa han lågt.

Han trekte all farge i stova med seg då han gjekk.

Han hasta ned trappa og bort til bilen.

– Kva heiter du? spurde eg.

– Det treng du vel ikkje vita …?

– Nei, men kan eg få vita det likevel?

Så mykje mot det kravde å seia desse orda under det låste blikket hans.

– Initialane mine er dei første bokstavane på bilskiltet.

RJ stod det på skiltet.

– Ragnar Johansen, datt det ut av meg.

Nå smilte han att.

– Fint å snakka med deg.

Bilen lyste som ei bille i kveldssola, så slukte trafikken han, og det var som om han aldri hadde vore her.

Eg stod att med to bokstavar. RJ.

Han laug, naturlegvis. Kven ønskte å bli oppsøkt av hora si? Ha henne rekande rundt huset kveld etter kveld?

Som ei vanskjøtta bikkje hutra eg i kveldsbrisen.

Og tida trekte han stadig lenger bort frå meg. Den som kunne latt håpet fara.

Fingeren strauk kolonnane i ein gulna telefonkatalog i ein avgøymd telefonkiosk. Side opp og side ned med menneske som hadde etternamn på J.

Eg søkte gjennom dei med etternamn på R også, i tilfelle han hadde bytt om bokstavane for å forvirra meg. Som i ein munter selskapsleik han ville eg skulle slita med å løysa, før han endeleg stod der som ein etterlengta pokal.

Same kveld gjekk eg sårføtt til køys, utan å ha funne han.

Eg gjekk stadig bort til telefonkiosken og skreiv opp nye namn. Leita gjennom ukjente gater i fjerne bydelar. Fekk hjartebank kvar gong eg såg ein blå Volvo, men det var aldri han.

Det banka på døra mi som før.

Karane som stod der han skulle stått, eg vemdest av dei.

Det blei festivaltid. Varme og rusa menn fekk kroppen min natt etter natt.

– Sjå til å bli ferdig, ropte eg ein kveld til ein.

Like etterpå hadde eg kjeften full av blod. Dei neste dagane sat eg i stova bak føretrekte gardiner, gladare for å vera i live enn nokon gong før. Ragnar Johansen hadde gitt meg ein akutt trong til å leva. Eit anna liv.

Snart stilna det utanfor døra mi. Eg låg på sofaen i dagevis. Det var som ei reinsing, eg kjende meg velsigna fri og døsig der eg kvilte i ein sus frå blodbanane mine.

Femte dagen stod eg opp, og bada i vatn så varmt at eg nesten ikkje fekk pusta.

Slik blei eg avhora og fekk meg jobb som reinhaldar.

Eg likar best å vaska om nettene, om dagane vandrar eg gjennom byen.

Lufta så gnissande blank og skarp rundt meg der eg går og kjenner det nye undertøyet liggja tørt og behagelege mot skrittet.

Eg sit på kafé, sola kvelvar seg over hustaka og sender nokre spinkle stråler over koppen og asjetten. Blusen eg har på er nystroken. Stoffet knitrar under fingrane mine. Det handlar om å stabla augneblikk på augneblikk, vera ei blant mange, gli umerkeleg i menneskestraumane og pusta med heile meg.

Eg trekker opp lommespegelen, det er ein sprekk midt i som eg har lært meg å oversjå.

Heile tida leitar eg. Somme dagar er det som eg ser han alle stader, men når eg skundar meg bort, er det aldri han. Eg driv frå stad til stad i byen, vandrar lange turar i parkane, trålar kyrkjegardane, i von om å finna han der, samankrøkt over ei grav.

Då skulle eg komme stille opp ved sida av han. Me skulle berre stå og halda rundt kvarandre, og kjenna alt falla på plass, i freden som følgjer dei døde.

Den tronge gata utanfor kafévindauga er full av folk som ikkje er han. Heile tida slynger tida meg lenger og lenger bort frå dei gneistrande minutta med Ragnar Johansen.

I denne byen er eg berre eit par fingrar som legg nokre myntar på ein disk, ei låg røyst som takkar for ein kopp kaffi. Eg treng å bli halden rundt, for eg kan snart ikkje halda meg saman åleine.

Klokka 16.45 i ettermiddag vil det vera på dagen to år sidan han sat i sofaen min.

Ei heiteflage er på veg. Varmen bygger seg opp som ein vegg nedanfrå og stig raskt oppover til bryst, hals og ansikt. Eg visnar og vaknar samstundes desse åra.

Myrene mine tørkar inn. Det siste egget vil ein av dagane trilla ned, og som i ein lynblenk sveva bort i det store inkje. Frå mørke til mørke går di ferd, tenkjer eg, og tårene væter dei sprukne hendene mine.

Eg går til biblioteket. Ikkje for å lesa, berre for å kvila i stilla blant galaksar av bokstavar.

Eg legg hovudet bakover og ser rett på ansiktet hans. Det bankar i kvar fingertupp. Så opnar eg auga att og ser igjen rett på ansiktet hans.

Biletet er tatt kloss på. Han ser alvorleg ut. Eg går bort til stativet og plukkar opp avisa med dirrande hender. Teknisk sjef Roar Jansen er uroa over manglande vedlikehald av gangstiane i byen.

Eg stikk avisa inn under jakka og går ut.

Verda vider seg ut medan eg går heimover. Denne gleda som finst i alt. Kvifor har eg ikkje sett henne før?

Heime klipper eg ut biletet og saumfer kvart trekk og kvar linje i ansiktet.

Eg må finna ut kor han bur, men Roar Jansen er ingen stad å finna.

Difor går eg til rådhuset.

– Eg må snakka med Roar Jansen, seier eg.

– Nei, det går ikkje, seier kvinna i resepsjonen kort.

– Kvifor ikkje?

– Han tek ikkje imot folk på sparket.

– Kan eg gjera ein avtale, då?

– Han er veldig opptatt i neste veke. Men eg kan setja deg opp i ti minutt veka deretter.

– Tusen takk, du har ikkje tilfeldigvis adressa hans?

– Nei, me gir aldri ut adressene til våre tilsette.

– Ikkje?

– Nei.

Eg set meg i ein stol like ved ytterdøra. Ei heisdør opnar seg, og ei kvinne i trong buksedrakt og kvit bluse klakkar seg bortover golvet.

Roar Jansen er ingen heilstøypt mann, så synet av denne kvinna uroar meg.

Kvar dag sveiper blikket hans andre kvinner, utan mi velsigning.

Tankar, innfall og hugskott veltar opp i han kvart minutt på dagen. Får ho fram det spesielle glimtet i auga og den halvblyge låtten i han?

Tenkjer han nokon gong på meg?

Sjølvsagt ikkje. Eg kunne blitt hora, men blei berre eit absurd mellomspel før han heldt fram med livet sitt.

Den kalde hausten legg seg over beina mine. Døra er opna. Nokon pratar utanfor. Øyrene mine gulpar i seg låtten hans. Roar Jansen er i følgje med to kvinner og ein mann.

Kvinna i resepsjonen ser i min retning.

Han strenar rett mot heisen. Eg vil til å gå etter, men blikket frå resepsjonen held meg tilbake.

Tida er som eit syrebad for sjela, kvar tanke er tenkt.

Klokka slepp or seg regelmessige knepp i ventehallen. Tida har ført han tilbake til meg.

Ikkje så lenge etter susar det dempa i heissjakta. Så glir dørene opp, og Roar går ut. Han har retning rett mot meg. Blikket hans er festa på mobiltelefonen.

– Hei, det er meg.

Røysta mi rullar under marmortaket.

Roar kikkar opp. Det forvirra blikket hans møter mitt faste, borande.

– Det er meg. Ynnøve, veit du.

Auga hans er heilt stengde.

– Kjenner eg deg? spør han mildt uinteressert.

– Litt, du besøkte meg for to år sidan. Minnest du ikkje det? Noko må ha flotna opp i han, for blikket rivnar og gir kinna farge.

Han myser, ansiktet er som ein stor geip, paddeaktig.

Har eg venta så lenge på eit slikt oppsyn?

– Eg minnest. Ja, jo. Takk for sist, får eg vel seia.

Han hakkar fram orda.

Han er her. Like ved meg.

– Eg har tenkt mykje på deg, kviskrar eg.

Han veit ikkje kva ansikt han skal ta på. Blikket festar seg ikkje nokon stad.

– Du … det var hyggeleg. Men nå må eg gå.

Roar kikkar ned på telefonen sin og er ute av døra i ein fart. Eg ser han småspringa ned mot busshaldeplassen.

Dagen etter kjem Roar hastande på same klokkeslett som dagen før. Eg går bort til ein drosje.

– Me skal følgja etter mannen i blå bukse som småspring mot bussane, seier eg til sjåføren.

Sjåføren sukkar.

– Eksmann, eller snart eksmann? spør han etter me har byrja å køyra.

– Ingen av delane, svarar eg, framleis redd at det luktar hore av meg.

Sjåførfingrane trommar lett på rattet.

– Denne karen du skuggar er nok ein høgst alminneleg mann, er eg redd.

Røysta hans rispar trommehinnene mine. Tobakksurkelet i lungene freser når han pustar.

– Trur du ikkje?

Eg stirer på dei blasse og utvatna auga hans i sladrespegelen.

– Nei, han er alt for meg.

Bussen krunglar seg av garde i den tette ettermiddagstrafikken. Sola lyser matt i den eksosmetta lufta. Sjåføren seier ikkje meir, men eg ser auga mønstra meg i spegelen no og då.

Ved det store kjøpesenteret går Roar av bussen. Drosjesjåføren svingar inn på parkeringsplassen nett idet Roar blir slukt av ei gigantisk svingdør.

Eg gir han kortet mitt og ber han venta.

Roar er nå øvst i ei rulletrapp. Heile tida passar eg på å halda høveleg avstand med hovudet hans i fri flyt framfor meg. Han går med målmedvitne skritt mot ein pizzarestaurant. Ein servitør fører han inn i lokalet.

Han seier noko til servitøren, som deretter får auge på meg.

– Eg er åleine, og vil gjerne sitja litt for meg sjølv, forklarer eg.

Ei kvinne og to barn kjem gåande. Kvinna har koparraudt og kort hår rundt ein smekker liten skalle. Ansiktet hennar er hardt og kantete, ikkje direkte vakkert, men absolutt interessant.

Guten set seg attmed faren, og peikar straks på ølglaset hans med ei munter mine. Faren ristar venleg på hovudet til noko han seier.

Dottera, som ser ut til å vera eldst, sender eit nonsjalant blikk ut i lokalet.

Så dette er flokken din, tenkjer eg. Dei du sette på spel då du banka på døra mi.

Måltidsteateret deira blir studert inngåande. Harmonien og låtten dei i mellom verkar tilkjempa og innøvd. Så umåteleg venlege dei er mot barna og servitøren. Det må vera falskt.

Ei kvinnerøyst skurrar gjennom høgtalarane på kjøpesenteret.

– Sjåføren i taxi nummer 313 ber kunden sin, Synnøve Bøe, om å melda seg.

Faen. Eg har gløymt heile drosjen. Dette kjem til å bli dyrt.

Eg grip ein av dei brukte serviettane og hostar intenst ned i han då eg går derfrå.

Drosjesjåføren ser surt på meg då eg kjem ut.

– Ingen grunn til å ta på veg, du har jo kortet mitt, påpeiker eg og ber han venta til Roar kjem ut att.

Omsider kjem Roar og familien. Dei går langs parkeringsplassen mot den blå bilen.

Med blikket stivt retta framover, manøvrerer kona hans bilen forbi nasen på drosjen. Me legg oss kloss bak.

Roar si kone kjører sakte. Etter nokre minutt svingar ho av på ein mindre veg før ho omsider stansar ved ein bustete og vintersvidd hekk. Bildører går opp. Roar og kona diskuterer noko. Det tek tid, barna nappar utolmodig i mora. Eg noterer meg gatenamn og husnummer og ber sjåføren køyra meg heim.

Neste dag kjem og legg seg som ei nålesmal stripe over dyna mi. Eg legg armane rundt meg sjølv og drøymer om hans. Kjærleiken skal vera som ei elv som rikt og veldig veltar fram, som berre flyt og flyt, og ikkje aktar på korkje skiftande omstende eller tida som går.

Eg oppsøker huset hans titt og ofte. Byen søv, berre ein drosje og nokre kattar jagar gjennom natta.

Ein kveld står eg kloss i kjøkkenglaset, det blir fuktige merke etter nasen og munnen min. Roar står på kjøkkenet.

Seint ein kveld går dei to fram og tilbake i eit veldig tempo inne i stova.

Like etter spring kona ut og forsvinn jagande nedover gata. Eit drag av vin streifar meg i den kalde nattelufta. Døra står open etter henne. Eg blir dregen mot døropninga. Brått står Roar der, med eit oppvaskhandklede i hendene.

Auga hans er uoversiktlege.

– Synnøve, du må ikkje komma hit!

– Eg måtte berre sjå deg, for eg kan ikkje gløyme deg.

Eg ser korleis Roar si interesse for meg vekselvis vidar seg ut og smalnar inn, i ein for meg uskjøneleg rytme. Ei stund tek han meg inn med heile blikket, så blir interessa ikkje større enn eit knappenålshovud, men ho er der, konsentrert og intens, eit lysande punkt djupt inne i han. Nesten skjult, også for han, men eg ser henne. Ho gir meg mot til å leggja meg fram som eg er.

Mitt nærvær uroar han, og eg veit kva det er.

Roar tek eine handa mi og stryk meg varleg over dei frosne knokane.

– Synnøve, seier han berre.

Så fører han meg forsiktig ut.

– Skal eg bestilla ein drosje for deg?

– Nei, eg går.

Resten av natta nynnar eg mot stjernene som driv mellom skyene.

Neste dag skal eg møta han på kontoret.

Eg prøver å pynta meg akkurat passeleg, dekker leppene med ein mild rosafarge. Kleda mine er nystrokne og duftar svalt etter å ha hengt ute i nestenfrosten som gnissar mellom husa nattetid.

Han reiser seg raskt då eg går inn på kontoret hans etter å ha banka forsiktig på døra.

– Synnøve, kva vil du meg?

Han seier namnet mitt som ein klagesong, dreg det ut, gjer det langt, mjukt og varmt og så umåteleg mykje vakrare enn det opphaveleg er.

Eg vil at øyret mitt skal bli varmt og fuktig av den kviskrande pusten hans om kveldane. Eg vil kjenna armane hans halda meg, for eg skal vera død så veldig lenge.

Som sant er seier eg at eg vil vera i lag med han. Det er ikkje meir eller mindre å seia.

– Du har ikkje gløymt meg, heller. Eg ser det på deg. Ver så snill og ikkje lyg til meg om det.

Roar bit seg i underleppa.

– Eg lever ikkje slik eg gjorde, held eg fram.

– Synnøve. Det går ikkje. Det kan ikkje vera slik mellom oss.

– Men du har ikkje gløymt meg, har du vel?

– Det nyttar ikkje.

Tårene mine piplar fram, og renn raskt i tynne striper nedover kinna.

– Hald rundt meg i det minste, ber eg.

Han går bakover som eit jaga dyr.

– Du må vera venleg og gå nå, seier han bestemt.

– Eg har leita etter deg i to år. Har du vore inne på tanken å besøkja meg att?

– Nei! Gå nå, gjentek han.

Ein sommardag kikkar eg gjennom hekken og ser han sitja på terrassen og drikka kaffi.

Det ligg ein tørke over byen. Alt dirrar av varme. Myrene mine tørkar inn. Eg blir eldre for kvart minutt.

Roar drikk kaffi som om ingenting stod på.

Neste morgon plukkar eg opp ein sveitt kvitost som har falle av bordet og ned på terrassen.

Roar er blank i ansiktet og tryglar meg om å gå.

– Du må passa på meg, kviskrar eg før eg stiltrar meg ut gjennom hekken att.

Eg skal fila han ned, som ein fugl som legg nebbet mot eit stort fjell i millionar av år.

Kortet er levert. I morgon går eg ned på stranda. Eg finn meg ei lun vik mellom nokre store grastuer.

Vinden dansar i håret mitt, ørsmå sandkorn prikkar i huda. Tærne deler opp sanden mellom seg, korna ligg som kjølige lommar mellom dei.

Det skal byrja og slutta her på denne stranda. Berre han og meg og suset frå alt. Eg er ei såpeboble som flyt på vindane. Nokon må halda meg fast.

Eg ser skumbobler fresa i sjøen, rundt tærne mine, dei han snart skal kyssa.

Dagane går, kloden rullar rundt sin akse som om ingenting stod på. Eg ligg i kald, fuktig sand og stirer på flenga sola har tært i skylaget. Bølgene vaskar mot stranda, tærer henne bort sandkorn for sandkorn.

Eg kjenner meg kraftlaus her eg ligg, sanden har gnissa bort huda på ryggen min. Snart blir eg slynga ut i det store inkje.

Snart finst eg ikkje meir. Alt det som var meg og draumane mine, borte som eit pust.

Den kvite himmelen brenn hol i augnelokka mine. Ein av dagane vaknar eg av at nokon ropar namnet mitt. Vinden kjem i brå kast, eg har sand i øyrene og i nakken. Nokon kastar skugge over meg, så er han der, fortærer meg nesten.

Me gnir ansikta mot ein annan. Tenner støyter mot tenner, det er berre pust og våte og varme munnar. Det er vårt. Hjarta blafrar i bringa mi og sola flimrar bak augnelokka.

Eg legg meg tett inntil han.

Så er munnen min åleine.

Eg ser skyene flyga over dei jublande bølgjene, i stille glede over at munnane våre snart skal møtast igjen.

Tida har reist ei æva mellom oss, nå plukkar me tilbake minutt for minutt.

Kanskje er det han, kanskje ikkje.

Stråa kviskrar om alt det som kunne ha vore, men aldri blei, og alt det som blei, men aldri skulle ha vore. Medan kloden susar vidare i det store inkje.