© Forlagshuset i Vestfold AS, Liv Forlag, 2018

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8330-221-9 (ePub)

ISBN 978-82-8330-212-7 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverksloven eller inngåtte avtaler om kopiering

Jørn A. Jensen

Gjenkomst

NOVELLER

Paraply

Vaktskifte

Sergei

Paraply

Der var han igjen, den lille mannen med paraplyen. Kledd i mørk frakk og bukse, med sorte lakksko og en gammeldags bowlerhatt, liknet han mannen til den belgiske maleren Magritte, noen ganger skildret alene, andre ganger sammen med flere personer. Han kunne opptre med et eple i munnen, han svevde på himmelen eller han var malt uten ansikt. På skolen fikk vi en gang som oppgave å tegne mennesker på samme måte, i rare eller uvirkelige situasjoner. Det gjorde at skikkelsen fra Magrittes bilder festet seg i minnet. I alle fall i mitt.

Han sto på fortauet utenfor den nedlagte skobutikken, i skumringen, akkurat slik jeg hadde sett ham tre kvelder tidligere. Butikken lå i en sidegate, en snarvei jeg brukte til og fra kinoen inne i byen. Jeg var i en periode av livet da jeg slukte alt av film, og gikk like gjerne alene som sammen med andre. Den kvelden hadde jeg tatt følge med to venner, og vi hadde sett en gammel Woody Allen-film. Da vi kom til det tomme lokalet, så vi Magrittemannen stå fullstendig i ro og stirre inn i mørket. Butikkvinduet speilte et ansikt i triste folder, og vi flirte av ham da vi hadde gått forbi.

I kveld var jeg alene, og syntes i stedet synd på mannen. Det var noe tragisk og alvorsstemt over ham – et eller annet som ble understreket av de gammeldagse klærne, den krumme ryggen, den litt for lange frakken. Og så paraplyen, selv om det var helt skyfri himmel. Den var riktignok sammenslått, og han holdt den mot fortauet som en stokk.

«Unge dame, kan jeg umake Dem med et syn ingen på kloden har vært forunt før?»

Jeg skvatt da han snakket til meg, i en lav, behagelig tone. Stemmen, ordvalget og bruken av det avleggse høflighetspronomenet fikk ham til å virke minst like gammelmodig som påkledningen.

«Jeg vet ikke helt, har dårlig tid, ser … du», fikk jeg frem, snublende nær å bruke høflig tiltale, jeg også.

«Vel, det er jo opp til Dem å avgjøre», sa han med et skuffet blikk, «men her er vi på åpen gate, og jeg fremstår vel neppe som en trussel, gjør jeg? Det er mildt talt noe helt enestående jeg har å fremvise. Dessverre er tiden min så altfor begrenset, og her er jo ingen andre å henvende seg til. Så hva sier De?»

Hva skade kunne det gjøre? Det var fremdeles forholdsvis lyst, og i handlegaten bare noen meter borte passerte det stadig folk. Jeg gikk bort til mannen, men måtte ta et skritt bakover da han med ett vippet opp paraplyen og åpnet den.

«Se her», sa han og pekte inn i duken. Vi stakk begge hodene inn i den, og var bare centimeter fra hverandre. Smilet hans visket bort all antydning av melankoli, og pusten duftet av mynte.

I et glimt meldte en sangstrofe fra barndommen seg, om Ole Lukkøyes tablåer under drømmeparaplyen. Men her fantes ingen påklistret bildemontasje, bare det grå stoffet. Blikkene våre møttes kort før han bøyde hodet bakover og pekte igjen, mot metallstangen som nå virket uendelig høy. Øynene hans var ikke lenger øyne, men kaleido-skoper der former og kulører konkurrerte om oppmerksomhet.

«Der oppe, ser De? Helt opp og inn, mener jeg», sa han ivrig, og myste slik at kaleidoskopøynene ble skjult.

Jeg så opp, og i et ufattelig langt og ufattelig kort øyeblikk fantes jeg ikke, men var ett med det vidunderlige inne i paraplyen. Det nærmeste jeg kommer en beskrivelse er en tunnel, eller en trakt, som strakk seg så langt som til tidenes morgen og var vid som hele kloden. Alt det vakre som menneskene noen gang har skapt eller vil skape fantes der, i eksplosjoner av erkjennelse og gjenkjennelse. Jeg kan gi deg et bilde til: Tenk deg at alle fargene det er mulig å se blir ganget med millioner eller enda mer.

Jeg glemte å puste, og kjente til slutt at det snørte seg i brystet. Jeg bøyde meg og kom ut på fortauet igjen, andpusten og omtåket. Han var også ute, men fullstendig i ro og uanfektet, som om han ikke hadde vært innunder duken med meg i det hele tatt. Øynene var nok en gang helt ordinære: gråblå og egentlig ganske blasse og anonyme.

«Så De hva jeg mente?» spurte han. Smilet var borte, erstattet av det jeg tidligere hadde tolket som tristhet. Nå så jeg at ansiktet snarere signaliserte ro og visshet.

«Ja, jeg … så det», stammet jeg mens han skyndte seg bort til butikkdøren. Der sto han et sekund eller to, kikket raskt bak seg, og forsvant. Jeg ville følge etter, men døren var låst og ingenting var å se der inne.

Det spilte heller ingen rolle, for resten av livet mitt ville være fylt av glede og håp. Det visste jeg med en indre trygghet jeg har båret på siden synet i paraplyen.

Vaktskifte

Aldri mer tilbake.

Wayne gnir hendene mot den tilgrisete kjeledressbuksa mens han betrakter omgivelsene Arne og han skal forlate for godt. Han sitter fremoverbøyd på en utrangert kontorstol ved siden av stålhyllene der verktøyet er plassert systematisk, men langt fra pedantisk. En praktisk talt naken blondine opptar mesteparten av plakaten på veggen bak ham. Nederst er det påtrykt et beskjedent kalendarium fra flere år tilbake, sammen med logoen til et bildekkmerke. Wayne sukker tilfreds. Nå gjenstår bare å passe på at timingen blir nøyaktig.

– Siste dag på vakta vår. Likevel er alt akkurat som det pleier, sier han.

– Hva hadde du ventet? Seremonier og hornmusikk? Det er jo ikke en faen som vet at vi skal bytte akkurat i dag. Det hadde i så fall satt oss i en real knipe, repliserer Arne fra sin side av det som er igjen av salongbordet. Kaffe, øl og leskedrikker har i årenes løp trukket inn i den finerte overflaten og fliset den opp. En sprukken hylle under bordplaten huser for lengst gjenglemte ukeblader, pastillesker og sjokoladepapir.

Arne halvveis sitter, halvveis ligger i den flerrete lenestolen han er så glad i, og lar fingrene rotere en sprukken porselenskopp fylt med timegammel kaffe fra trakteren på betonggulvet. Arnes mage er slapp og stor, og han lukter svette og smøreolje, en kombinasjon Wayne aldri har blitt fortrolig med.

Vannrørene i taket rister og surkler, slik de jevnlig gjør, etterfulgt av flammebrølet fra fyrkjelen som starter opp ved siden av dem. Det får temperaturen til å stige ytterligere et par grader, og Wayne drar en hånd over den tynnhårede issen for å fjerne svettedråper. Han angrer bevegelsen og banner lavt, for oljerester fra neven gjør at hårstråene filtrer seg i hverandre.

– Nei da, svarer han endelig, – jeg mener ikke at det er noe å feire, bare at det er litt rart. En blir nesten litt glad i en plass som dette. Alle luktene, lydene, ikke sant? Om dagen kommer og går det folk over oss, mennesker som har de rareste jobber. Om natta faller alt til ro. Det er da bygningen samler krefter til neste dag. Og her nede er vi to, vi er en del av bygget. Vi er vaktmestrene, vi fikser og ordner radiatorer, ventiler, lamper og sikringer sånn at de fungerer som de skal. Det kjennes – hva skal jeg si? – meningsfylt!

Arne hever brynene.

– Faen så filosofisk du er, da! Men nå skal du hjem, Wayne, og det skal du være jævlig fornøyd med. Du har gjort din samfunnstjeneste og kan gjøre hva du vil, med en velfylt bankkonto som venter på deg.

– Herregud, det er visst ikke bare jeg som prater over meg. Bankkonto? Du må omskoleres når vi er hjemme igjen.

Arne hører ikke ordentlig etter, han har fått det fjerne blikket Wayne vet betyr at han værer et eller annet. Wayne lytter, kjenner etter om han også kan merke noe. Ingenting. Så er Arne tilbake, det har vel ikke vært noe likevel.

– Det er en ting vi er nødt til å ta opp, Wayne. Og vi bør snakke om det nå, før vi drar hjem, sier han. Deretter kikker han ned på den venstre håndflata, grov og trevlete, og plukker på den som om han leter etter ei flis.

– Den damegreia du har holdt på med. Ikke at jeg har vært misunnelig. Ikke et sekund.

Saumfaringen av hånda er unnagjort, og Arne lar den flytte en tynn hårlokk bort fra panna.

– Eller, jo, selvfølgelig er jeg misunnelig, retter han seg selv og flirer, – faen, det var ei fin dame, jeg ser jo det. Og du har fått deg noen bra nyp, eller hva de kaller det. Det har sikkert vært flott for deg. Noe å fortelle om hjemme, ikke sant? Det er deg vel unt, ikke misforstå meg. At det skjedde med deg, er heller ikke så rart. Målt etter standarden her, er det du som er kjekkasen av oss to. Slank er du faen meg også, og bortsett fra det pistrete håret, er vel trynet ditt ikke så verst å se på.

Wayne vet hva som kommer. Han har tenkt tanken mange ganger selv. Et forhold er ikke bare komplisert, det er også et reglementsbrudd.

– – –

Han forelsket seg i Karin, og det skjedde på vaktmesterbyråets årlige fest for de ansatte sist vinter. Arne og han meldte seg på; det kunne vekke mistanke hvis de holdt seg unna, og en firmasamling var en fin anledning til å lære mer om sosiale arenaer. Selv om både Arne og han hadde skaffet seg en viss innsikt i effekten alkohol hadde på folk, var Wayne ikke forberedt på det massive inntaket. Det omfattet så godt som alle festdeltakerne – bortsett fra sjefen og de smarteste mellomlederne, som tok en tidlig kveld. Folk danset, kranglet, slåss, klinte, snakket høyt og forbi hverandre, spydde og sovnet på toaletter og sofaer. I likhet med sjefene representerte Karin et unntak. Hun kjørte bil og gjorde seg klar til å dra, da Wayne tok mot til seg og ba om en dans. Hva som fikk ham på ideen, var uklart for ham. Et ønske om å utvide erfaringshorisonten var en altfor lettvint forklaring. Arne ville sikkert stagget ham, hadde han vært der. Men siden kjelleren ikke burde være tom lenge av gangen, hadde han allerede dratt og latt Wayne være sistemann hjem.

Hun så ut til å lete etter brukbare svaralternativer. Så kom et «ja, hvorfor ikke?», og øynene smalnet i et smil: øyne til å drukne i, hadde Wayne lest i ett av bladene under salongbordet. Dessuten var det noe med munnen, og hun hadde blondt og bølgende langt hår, akkurat som kalenderdama.

Etter noen minutter blant skubbende og vaklende kolleger kysset hun Wayne på kinnet og hvisket takk for i kveld. Han fulgte henne til garderoben og foreslo at de skulle utveksle mobilnumre. Det hadde hun ikke noe imot, og tastet inn hans før hun hektet yttertøyet av knaggrekken. Wayne glemte å be om hennes.

På veien tilbake til vaktmesterkjelleren svevde han mer enn han gikk. Vel hadde han fått i seg alkohol i løpet av kvelden, men ikke mye. Både Arne og han var pålagt varsomhet i omgang med stimulerende midler, det var fort gjort å snakke over seg eller komme i prat om temaer de ikke hadde peiling på. Likevel hadde han erfaring nok til å forstå at dette var noe annet enn alkoholrus. Han hadde merket det allerede da han spurte om en dans. I alle fall hadde han merket det på dansegulvet, og helt bestemt da hun kysset ham på kinnet. Wayne hadde simpelthen falt for Karin, ved første blikk. Og var det så rart? Han ble jo sulten som alle andre? Han ble sliten av arbeid som alle andre, han trengte søvn, han måtte pisse og drite – da var vel ikke forelskelse så unaturlig? Å forholde seg til menneskelige behov og impulser omfattet nødvendigvis også forplantningsinstinktet?

Påfølgende lørdag sendte hun tekstmelding og foreslo lunsj et sted nede ved havna klokka ett. Alarmen skulle ha gått på dette tidspunktet, hvis ikke før – ja, helst allerede like etter firmafesten. Kun utrustet med rent teoretiske og ikke særlig utfyllende kunnskaper om romantiske forbindelser, risikerte Wayne å vandre rett inn i en katastrofe. Men i stedet for å sette en stopper for noe han ikke var opplært til å takle, og faktisk var bedt om å unngå fullstendig, blokkerte han alle motforestillinger og bestemte seg for å la skje det som måtte skje. Det vil si, fullt så analytisk foregikk det ikke. Snarere var det slik at tankene seilte rundt i et tåkehav, han svevde som han hadde gjort på vei hjem fra festen, han hadde feber, og verden var blitt et annet sted. Eller var det først nå at han kunne betrakte verden slik den egentlig var, slik den fortonte seg for de som hørte til her?

Fullstendig frikoplet fra rasjonalitet var Wayne på den andre siden ikke. Han visste at Arne måtte ha beskjed, det var ikke til å komme forbi. Men ikke før han hadde kledd seg om til sitt aller første stevnemøte, og ikke før han sto ved branndøra til lokalene deres, med den ene foten på kjellertrappas nederste trinn – først da ga han Arne beskjed.

Arne fikk ikke anledning til å protestere eller si noe som helst. Wayne lot den tunge ståldøra smelle igjen bak seg og løp opp trappa og ut på gata.

Etter lunsjen, som Wayne senere ikke husket noe av, hastet de av gårde til Karins loftsleilighet, et kvarter unna med t-banen. Der fikk Wayne en innføring i kjærlighetslivet han ikke var forberedt på.

«Du har faktisk ikke gjort det før?» hvisket hun i øret hans etterpå. Det fikk ham til å le, og hun lo med, og snart sovnet begge to.

Om kvelden gikk de på kino, spiste på gatekjøkken, og så kunne ikke Wayne være borte fra jobben lenger.

– Det er veldig annerledes enn hjemme, betrodde Wayne da han kom tilbake til kjelleren og fortalte Arne om det som hadde skjedd.

– Bedre? spurte Arne, mistenksomt og bekymret. Både Wayne og han hadde lastet ned en del porno på den tilårskomne Windows-maskinen de disponerte. Det de hadde sett, virket stort sett mer anstrengende enn behagelig, og milevis unna verdigheten og elegansen de hadde trodd var forbundet med kjønnsakten. De snodige, heseblesende og til dels brutale bevegelsene både skuffet dem og gjorde dem forlegne.

Som svar på Arnes spørsmål, trakk Wayne på skuldrene og krøp til køys.

Dagen etter fant Arne frem den omfattende manualen de pliktskyldig hadde tatt med seg. Han bladde iherdig i den og ristet på hodet.

– Det står lite her som hjelper oss. Sletting av spor, bare dét tar over nitti sider. Masse om kartlegging av trender og holdninger. Og en svær del om videresending av dokumentasjon: hundre og noen sider! Så er det om analyse av måleresultater i biosfære, siling av data, komprimering og pakking av medieinnhold. En masse piss om grunnleggende digital kommunikasjon. Ikke ett ord om, om … damer. Arne sukket, og lot blikket fare over indeksen en siste gang.

– Vent, her er det noe. Interaksjon og emosjonelle bånd, under sosiale strukturer. Han fuktet fingeren og bladde tilbake.

– Jo, her står det, som tillegg. Det er generelt forbud mot å opprette bånd til individer som vaktpersonalet naturlig må samhandle med. Forbudet gjelder også tilfeldig oppståtte forbindelser utenfor virkefeltet. Og litt lenger ned: Dersom tettere interaksjon uforvarende oppstår, skal denne opphøre snarest mulig, dog uten å vekke oppsikt. Likevel kan unntak gjøres for særlige tilfeller, og etter samråd med vaktpartner. Alle slike forhold skal imidlertid rapporteres, uavhengig av varighet og alvorlighetsgrad. Se også personalets forskrifter for egenrapportering og maler til disse, seksjon 81 og utover.

Arne lukket det tykke dokumentet, la det på plass i stålskapet ved siden av verktøyhyllene og låste omhyggelig.

– Det er vel uforvarende interaksjon dette, da. I ferd med å avvikles i nær fremtid, tenker jeg vi sier, brummet han og fant frem lysstoffrør til en korridor i niende etasje.

– Men hvem faen leser manualer? føyde han til med et flir mot kameraten sin.

Dermed ble det til at Wayne fortsatt fikk treffe Karin.

– Under sterk tvil, understreket Arne, – under faen så sterk tvil.

Karins nysgjerrighet når det gjaldt Wayne og hva han drev med, var heldigvis begrenset. Han merket det riktignok på rynkene i panna hennes når han sa eller gjorde noe som ikke passet inn. Og på det spørrende smilet. Det skjedde først og fremst i hverdagssituasjoner de få gangene han overnattet hos henne. For eksempel: En morgen stanset hun ham i å helle syltetøy på brødskiva rett fra glasset. Han fant ikke på noe smartere å si enn at han vanligvis ikke kjøpte den typen pålegg. Ikke lenge etter braste han inn på badet mens hun brukte toalettet. Hun drev ham ut med et «vi lar hverandre være i fred på do, ikke sant?», og prøvde å få det til å høres ut som vennlig ironi. Wayne bakket unnskyldende ut, med vage bortforklaringer om oppvekst som enebarn i ei bakevje langt innenlands.

Når det kom til stykket, oppfattet Karin ham kanskje ikke så avvikende som han fryktet, eller hun tenkte ikke over det. Karin levde tilsynelatende her og nå, uten forventninger til Wayne, uten å avkreve løfter eller fremtidsplaner. Hun interesserte seg ganske enkelt ikke for hvor han kom fra eller hvem han var. Dermed slapp han å lire av seg bakgrunnen han var forsynt med, en historie om mangelfull skolegang, fraværende foreldre og andre detaljer som skulle forklare hullene i allmennkunnskap og oppførsel.

Hennes egen bakgrunn var ikke noe tema. Heller ikke hva hun foretok seg når de ikke var sammen. Hun kunne bli borte flere dager av gangen, uten å oppgi noen grunn. Det var helt i orden for Wayne. Han hadde ikke behov for å vite mer, og når de var sammen, kjentes alt uvirkelig, som en drøm. Men så var det ganske mye som var drømmeaktig for tida. Det han ikke kunne drømme om, var en fremtid sammen med henne.

– – –

– Da gjenstår altså det store kontrollspørsmålet, sier Arne etter en ny plukkerunde i hånda, – fikk du ordnet opp med dama? Er det avslutta? Avslutta sånn at vi ikke får forklaringsproblemer når vi er tilbake?

Han lener seg nærmere Wayne.

– Jeg sier selvfølgelig ikke en dritt om dette til noen. Men du husker hva som står i manualen, og hva de sa før vi dro. Vaktmannskap skal under ingen omstendigheter oppmuntre til eller opprette nære forbindelser. Fy faen, Wayne! Blir det spørsmål etter at vi har reist, betyr det kjempetrøbbel for oss begge. Ikke minst fordi vi ikke har rapportert noen ting om Karin og deg. Derfor, Wayne: Er det over? På ordentlig? Eller er dama fremdeles forelska i deg? Vil hun prøve å finne ut hvor du er blitt av? Er det tenkelig?

– Arne, du kjenner meg godt etter all tida vi har tilbrakt sammen, svarer Wayne og prøver å se indignert ut. Men han er ikke indignert, han ville ha spurt Arne om akkurat det samme dersom rollene var byttet. Kjempetrøbbel var en forsiktig karakteristikk av det som kunne skje. Skrekkscenario er mer dekkende. Før de kom til kjelleren hadde han hørt historier om personell som var blitt terminert for å ha rotet seg inn i forhold, og da var det ikke bare snakk om døde lånekropper, men total personlighetsavslutning.

Nå føler han seg imidlertid helt trygg, tatt i betraktning hvordan romansen hadde endt.

– Det er så definitivt over, jeg er da faen meg ikke gal. Selv om det ikke gikk akkurat som jeg hadde tenkt, så er det over!

Wayne skal til å utdype hva han mener, men det spesielle uttrykket til Arne stanser ham. Kameraten har fanget opp noe.

– Det kommer folk i trappa, kan du ikke høre det?

Arne venter ikke på svar, bare reiser seg og forsvinner inn i korridoren der ståldøra skiller dem fra omverdenen. Arbeidsstøvlene hans dunker mot betonggulvet i takt med det slepende ganglaget hans, og hengslene klager når han åpner døra. Lyden av hurtige skritt blir tydelig. Det høres ut som to personer. Arne roper et hallo oppover trappehuset. Stemmer svarer, uten at Wayne oppfatter hva som blir sagt. Skrittene fortsetter i samme tempo, de når bunnen og blander seg med Arnes støveltramp. Like etter står to uniformerte vektere foran ham: en fint proporsjonert, litt tettbygd kvinne, og en mann, eldre enn henne, synlig veltrent og av imponerende høyde. Arne har plassert seg bak dem.

– Har dere hørt eller sett noe spesielt i ettermiddag? sier kvinnen. – Vi spør fordi det er forstyrrelser på mobilnettet, og operatørene er sikre på at de stammer fra dette bygget.

Hun kan være på samme alder som Karin, og håret hun har stappet inn i uniformslua er blondt, akkurat som Karins. Wayne kjenner stikket av savn inni seg.

– Forstyrrelser? Fra to harmløse vaktmestre i en kjeller? Wayne kikker smilende og uforstående på vekterne. De ser åpenbart ikke noe humor i det, og den høye mannen veiver armen mot trappa.

– Det er kraftige signaler det er snakk om. Ikke bare slår det ut telefoner i området, også politiradioen og nødsambandet er borte. I mesteparten av bydelen, faktisk. Ett eller annet sted i bygningen kommer det fra.

– Det er et svært hus, dette her. Strekker seg over hele kvartalet, sier Wayne. – Det er alle slags virksomheter her, datafirmaer, ingeniørselskap, og så er det attpåtil en fjernsynsstasjon og sendemast på toppen.

– Så forstyrrelsene kan komme fra hvor som helst, følger Arne opp, – men vi blir gjerne med rundt og sjekker om noe er galt noe sted.

Vekterne ser på hverandre.

– Det er en peilebil utenfor, og de mener bestemt det kommer fra nede i bygget, sier kvinnen og går et par skritt lenger inn i lokalet. Hun plasserer hendene på hoftene, på en nesten utfordrende måte, og det minner Wayne nok en gang om Karin.

– Vi vil ta en titt før vi tar for oss etasjene oppover. Om dere ikke har imot det, sier hun.

Wayne kommer seg på beina og vifter dem forbi salongbordet og kontorstolen han har sittet i.

– Vær så god!

Mannen og kvinnen sjekker grundig overalt, også det lille toalettet deres, der renholdet forsiktig sagt er mangelfullt. De åpner døra merket bøttekott, og finner to uoppredde sengebrisker og innestengt luft.

– Si meg, bor dere her nede? spør den mannlige vekteren.

– På ingen måte. Hva tror dere? svarer Wayne med rolig, akkurat passe fornærmet stemme. – Men en så stor bygning driver ikke seg selv. Husk på hvor mange etasjer det er. Så vi må rett og slett overnatte av og til. For å fikse heiser, fyringskjele, ventilasjonsanlegg og alt det andre som slår seg vrang innimellom.

Vekteren ser ut til å ha en spydighet på leppene, men holder igjen og kaster et megetsigende blikk på kollegaen. De går frem og tilbake en stund til, og stanser foran to store metallskap ved siden av fyrkjelen. Wayne liker ikke utviklingen, og Arne har stivnet til.

– Kan du åpne dørene? spør mannen Arne, og dunker hardt i det ene skapet med knyttneven. Skapet absorberer slaget fullstendig. Det gir ingen lyd fra seg og det beveger seg ikke en mikromillimeter.

– Jeg er redd det ikke er mulig, svarer Arne, og vekteren ser vantro på ham.

Situasjonen er blitt kritisk. Wayne vet de er tvunget til å ta i bruk prosedyrer som de har unngått til nå. På signal fra Wayne berører Arne så vidt mannens underarm og sier sakte, i en fortrolig tone: – Det lar seg ikke gjøre. Vi har ikke nøklene. Det er heller ikke noe der av interesse for noen som helst.

Wayne har samtidig gått bort til kollegaen og lagt den oljete hånda på skulderen hennes.

– Det lar seg altså ikke gjøre, kollegaen min har rett. Skapet er ikke noe å bry seg om, ikke i det hele tatt, sier han på samme rolige måte som Arne.

Berøringen av kvinnen får minnene om Karin til å flimre forbi igjen.

Vekterne glipper med øynene og blir stående i villrede, helt til Arne tar ordet i den samme imøtekommende tonen: – Skulle dere trenge oss til noe annet, er det bare å komme tilbake!

Wayne følger dem til branndøra og skyver den helt åpen. Med fjerne ansiktsuttrykk passerer vekterne ham og tar fatt på trappene.

– Vi holder oss altså her, om dere har bruk for oss, hilser Wayne etter dem.

– Helvete, mumler Arne, og klør seg nervøst på magen slik at den disser, også etter at han slutter å klø den. – Dette har jeg aldri opplevd. Kan det være snakk om feil frekvens i maskinen? Så irriterende, da, å måtte bruke nødprosedyre helt på tampen. Faen!

– Ikke bekymre deg så mye, sier Wayne. – Nå er det vaktskifte. Det er det som teller. De nye får ta seg av feil på frekvenser eller hva faen det er. Skal vi gå i gang?

– – –

Det uunngåelige hadde Wayne skjøvet unna så lenge som mulig: dagen da han måtte si farvel til Karin. Wayne konstruerte ulike historier han kunne presentere, ingen av dem plausible, men han hadde en følelse av at hun ville godta det han sa, uten nærmere forklaring. Sånn sett kunne han bare servere en klisjé om at han måtte videre i livet sitt. Han kunne dikte opp en syk slektning som trengte ham, en karriereåpning langt av gårde, en ny kvinne som hadde dukket opp.

Å bare forsvinne var utelukket. Han måtte ikke risikere at hun lette etter ham. Hun kunne i verste fall spore opp Waynes etterfølger og gjøre ting komplisert for ham. Det ville medføre en masse oppryddingsarbeid og strenge disiplinære reaksjoner. Men først og fremst hadde han ikke hjerte til å droppe ut av livet hennes uten en verdig avslutning, uten å forklare seg. Om forklaringen aldri så mye var oppspinn, ville han i det minste gi henne noe å slå seg til ro med.

Wayne rakk aldri å holde avskjedstalen. Den skulle komme et stykke ut i måltidet han hadde invitert henne på, i en liten og intim restaurant et stykke fra sentrum. Karin kom ham i forkjøpet. Det hun sa, overrasket mer enn det såret, samtidig som det forklarte den manglende interessen for Waynes eget liv og forhistorie.

– Jeg har ikke vært ærlig med deg, sa hun etter forretten, – selv om jeg ikke akkurat har løyet, heller. Hun tok en god slurk av den dyre vinen han hadde bestilt, og ga seg i kast med beretningen om den egentlige kjæresten. Det hadde vært mye krangel, men aldri så ille som denne siste gangen. Han måtte reise bort et par måneder for jobben, et fancy firma innen finans. Det hadde han gjort flere ganger tidligere. Men han reiste før de fikk skværet opp, og hun ble sittende igjen her i byen. Hun var mer ute av seg enn noen gang, og forvirret – ikke at det unnskyldte noe som helst – men hun hadde aldri hatt til hensikt å gi kjæresten på båten. Ikke på ordentlig. Wayne var dermed aldri et seriøst alternativ. Wayne bare dukket opp, og så tok det ene det andre.

– Det høres jævlig kynisk ut. Men jeg er ikke det. Jeg er ikke kynisk eller ufølsom. Jeg liker deg, Wayne. Selvfølgelig gjør jeg det! På den andre siden … hvis du synes jeg har brukt deg, for å finne trøst og noen å ligge med, så har du jo rett, da. På en måte. Kan du tilgi meg?

– – –

– Skal vi gå i gang? spør Wayne en gang til. Arne grynter oppgitt, så ser han på armbåndsuret og smiler mot kollegaen.

– Greit. Det er nå det skjer. Opplasting.

– Opplasting og nedlasting.

De to mennene går bort til hvert sitt skap, åpner dem, stiger inn og lukker etter seg. I noen minutter høres bare lydene fra kjelen og vannrørene i kjelleren, helt til skapdørene åpner seg igjen.

– Fy faen, her var det hett, Arne! sier den ene skikkelsen og tar noen ustødige skritt på betonggulvet.

– Som i helvete! svarer den andre. – Bare husk at det er jeg som er Wayne og du er Arne. OK? Og så må vi visst fikse noen frekvensgreier. Før det blir altfor mye trafikk her.

– – –

Utdrag av rapport fra stasjonær semibiologisk enhet 03/418/sektor 25, volum 7834-63, vedrørende felttesting av utstasjonert vaktpersonells empatiske tilknytningspotensial:

«Test gjennomført som planlagt i tidsperiode 15867-212/365-254/365-694734/540. Objektet for testen, formattert etter modell 4B/PR (hankjønn), utførte ordinær vakttjeneste i tomannslag og hadde fått preindusert affinitet for undertegnedes fysiognomi før tjenesteperioden trådte i kraft. Objektet var uvitende om preferansen under utplassering, i tråd med standard for testregimer. Innledende kontaktfase gikk raskere og smidigere enn antatt, og oppfølging bød ikke på problemer. Selv om det instrumentelle forløpet så ut til å fungere feilfritt, reiser testen problemstillinger knyttet til blant annet sosialisering, emosjonell interaksjon, spontane synapseendringer og generell hverdagskunnskap. Ikke minst vil mer robuste, forhåndskonstruerte biografier være nøkkelfaktorer dersom vellykkede empatiske knytninger skal iverksettes i fremtiden. For utdypende informasjon, se Dagrapporter, Protokollanbefalinger og Behov for metodiske endringer.

Note: Undertegnedes tiltrekking til objektet ble atskillig mer omfattende enn det som er vanlig ved standardiserte empatitestprotokoller. Avviket kan skyldes objektets opprinnelige personlighetstrekk, eller fenotypiske omstendigheter vi ikke har kartlagt godt nok.

Addendum: Det søkes om tillatelse til å oppsøke objektet etter endt tjenesteperiode.»

Sergei

Kortesjen består av fire panserbiler og en skuddsikker limousin. Farten er moderat nok til at kjøretøyene ikke trenger lang bremselengde, skulle noe uforutsett skje. Kvinnen i limousinen er alene i den romslige kupeen, som er atskilt av et glassvindu bak sjåføren og en sikkerhetsoffiser. Hun har lagt fra seg dokumentbrettet og tar inn landskapet. Den nesten uhørlige summingen fra bilens elektromotor er beroligende, men ikke nok til at hun slapper helt av. Langs veien er det utplassert grupper av politisoldater i kortermede skjorter. De er svette i det hete sommerværet.

En nyhetskanal har nylig omtalt kvinnen som «høyere enn man får inntrykk av i videoklipp, ungdommelig av utseende og forsynt med et myndig, gjennomborende blikk, som likevel får et drømmende uttrykk fra tid til annen».

Godt over tre tiår har passert siden hun dro fra byen som er målet for denne private pilegrimsturen. Det er store hull i hukommelsen fra tiden der, og årene før det igjen er helt borte. Men hun har ikke glemt menneskene som tok henne til seg. Kloke, bekymrede Trong. Snille, omtenksomme Mei. Og Sergei …

Da Trong skulle hente Sergei til det faste møtestedet i parken, ble han stanset av naboer og skuelystne. De kunne fortelle at det nettopp hadde skjedd et forferdelig uhell. Flere av dem hadde sett Sergei ligge livløs og blodig i oppgangen der han bodde, andre var kommet til etter at bydelsrådets folk hadde hentet liket. Den alminnelige oppfatningen var at han måtte ha falt i trappene. Riktignok så ingen det skje, men siden leiligheten hans var i tredje etasje, kunne han ha falt langt. Ytterligere spekulasjoner om den fatale ulykken stilnet da Trong ble gjenkjent som Sergeis venn. De bortvendte blikkene og menneskene som klumpet seg enda tettere sammen hadde han sett mange ganger. Før han skyndsomt trakk seg unna, hørte han også noen mumle gule jævel.

Skrittene bort til Mei, som hadde ventet på ham og Sergei, var blytunge, og det var vanskelig å finne stemme til beskjeden om at kameraten deres var død. Bruddvis og svelgende fortalte han Mei det lille han hadde fått rede på, og da han gikk tom for ord, satte han seg utmattet ned ved siden av henne.

De ble sittende lenge uten å si noe, to eldre mennesker på en trebenk mellom forfalne, men stort sett intakte boligblokker og kontorbygg. Budbringeren Trong, liten, hulkinnet og praktisk talt hårløs, og Mei med sitt runde ansikt, glitrende øyne og hår som hadde beholdt den sorte fargen.

«Vi skal gi ham et anstendig hvilested. På kirkegården», sa Trong. Han hadde funnet frem kortstokken sin fra jakkelommen, og som alltid når han var stresset, fomlet han med den halvveis skjult inni hendene. «Han skal ikke bare forsvinne i en av fellesgravene.»

Sergei hadde sluttet seg til de to litt over et år tidligere. Han hadde fått tildelt plass av bydelsrådet i en forhenværende studentblokk, og dukket stadig opp i parken der Mei og Trong hadde sine runder med sjakk og kortspill når været tillot det.

Sergei så ut til å være noen år eldre enn dem, og allerede første gangen han gikk forbi bordet deres, ga han fra seg et lett nikk. Etter fire–fem slike passeringer spurte han om å få vise spilleferdighetene sine, og snart var han trukket inn i vennskapet.

«Jeg ble deportert til en fangeleir i det gamle Sovjet», sa Sergei uoppfordret en dag de nøt Meis medbrakte vårruller i parken.

«Fire år satt jeg i Gulag. Fire år av livet mitt. Jeg sultet og fikk tuberkulose. Tennene mine, de forsvant sammen med håret.»

En kjapp håndbevegelse skjøv det slitte gebisset bedre på plass, og et øyeblikks forlegenhet oppsto i de dype øyehulene. Stemmen var nærmest en hvisken da han fortsatte.

«Vi ble anklaget for å konspirere mot staten. I virkeligheten gjorde vi ikke annet enn å komme sammen for å drikke vodka og te, en gjeng tidligere studiekamerater fra den polytekniske høyskolen. Av og til ble det selvfølgelig snakk om politikk. Det var ikke mer unaturlig enn å prate om fotball. Vi snakket om den tsjekkiske våren, om solidaritetsbevegelsen i Polen, om demokrati og sosialisme med et menneskelig ansikt. Akkurat som så mange andre. Men det var nok til å arrestere oss. Noen hadde tystet og sørget for at vi ble avlyttet. De andre slapp fri med en gang. Mens jeg endte i Sibir. Og det selv om glasnost allerede var i full gang.»

Sergei skar en grimase, kanskje var det et flir.

«Det var en verden der den sterkestes rett alltid gjelder og tilværelsen ikke har noen mening. Gangstere, mordere og politiske fanger bodde om hverandre. Du vasset i folk som var syke på sinnet da de kom dit, og folk som ble det av å være der. Viste du deg svak, ble du hundset like mye av vaktene som av de innsatte. Det var flere som ble drept av medfanger enn de som strøk med av sykdom og elendig kosthold. Og ryktene de satte ut om meg …

Så slapp jeg ut, tre år etter at muren falt i Berlin. Jeg hadde ikke hørt noe fra familien. Nika, kona mi. Datteren vår, Anna, hun var ett år gammel da de hentet meg. Og svigermor. Vi fire bodde i svigermors leilighet, som hun fikk leie så lenge hun selv var i live. Den besto av to knøttsmå rom, et trangt kjøkken uten vinduer og et kott av et bad, utenfor Moskva. Mine egne foreldre døde tidlig, og i likhet med Nika var jeg enebarn. Resten av slekten hadde jeg ikke hatt kontakt med siden jeg var liten.

Der sto jeg, på Jaroslavskij-stasjonen midt i Moskva, og hadde så vidt penger til bussen ut til bydelen vår. Jeg var mindre enn en halv mann, svak av tuberkulosen og mager inn til beinet. Og jeg var ikke mer enn tjuefem. Hukommelsen var skral, det var så vidt jeg fant gaten der den lille leiligheten vår lå. To år var gått siden det siste brevet fra dem.»

Sergei så ned i benken og dyttet på gebisset enda en gang.

«Det bodde andre mennesker i leiligheten da jeg ringte på. De ville ikke snakke, og slo døren igjen i ansiktet mitt. Naboene var også avvisende. Det hadde vært mye sladder om meg. Men da jeg gråt og tigget om å få vite hva som hadde skjedd, kom det frem at svigermor døde av kreft ett år før jeg ble løslatt. Kort tid senere var det noen som sendte Nika en melding om at også jeg var død. At jeg hadde omkommet i leiren.»

Han løftet øynene mot himmelen og stemmen ble fastere: «De hundene løy og sa jeg lå begravd på tundraen! Hva kunne hun gjøre, uten noen i hele verden å gå til? Hun hadde aldri vært sterk, men hun hadde holdt ut, sammen med lille Anna.»

Igjen hvisket han: «I det minste så lenge det så ut til å være en sjanse for at jeg kom tilbake. Nika hadde ikke arbeid, og leiekontrakten gikk ut da moren døde. Det var ingenting av verdi etter henne, og uten kontrakt eller penger til husleie ble mor og datter satt på gaten. De måtte tigge om mat og husrom hos naboer, og havnet til sist i et overbefolket senter for hjemløse.

Etter å ha forhørt meg over alt, fant jeg senteret. Også der måtte jeg bønnfalle meg til opplysninger. Motvillig innrømte personalet at Nika og Anna hadde bodd hos dem, helt til Nika ikke orket mer. Og en dag så hun sitt snitt. Det hadde oppstått en voldsom krangel på senteret. Den vaktansvarlige måtte gripe inn, og glemte i farten å låse kontoret. Nika snek seg inn, og der brøt hun opp et skap med medisiner. Hun stjal mer enn nok til å ta livet av seg selv og datteren vår. Det var i alle fall det de fortalte. Jeg kunne få vite mer på politistasjonen i nærheten, sa de.»

Sergei kremtet og blunket et par ganger.

«Anna og hun sovnet inn under et ullteppe, fullt av lopper og ikke vasket siden en eller annen hjelpeorganisasjon hadde donert det. Det var i alle fall sånn han fortalte det, politimannen som viste meg stedet der de døde. Det var han som hadde undersøkt omstendighetene, og det hadde vært vondt å se dem. Han hadde selv kone og unger, og episoden plaget ham i ettertid. Først orket han ikke å snakke med meg da jeg oppsøkte stasjonen de henviste meg til. Jeg sto der i resepsjonen og ba gjentatte ganger om å få se rapporten om dødsfallene. Ingen reagerte. I fortvilelse og forbannelse tok jeg til å skjelle ut betjentene på vakt, og de var på nippet til å kaste meg i arresten. Politimannen var også på jobb, og like før jeg mistet besinnelsen fullstendig, kom han ut fra kontoret sitt og tok meg med til senteret.»

Et vennepar fra tiden før Gulag forbarmet seg over ham og lot ham sove i en loftsbod, fortalte Sergei videre. En dag fikk mannen høre om en ledig vaktmesterstilling i en skole ikke langt unna. Sergei lånte penklærne hans og stilte i kø utenfor skoleadministrasjonen neste morgen. Mange hadde møtt frem for å få jobben, de fleste tidligere enn Sergei. Dermed ble han en av de siste inn til intervju. Fortiden som straffange måtte ha unnsluppet skoleledelsens oppmerksomhet, og etter å ha lirt av seg vage opplysninger til en sliten og uinteressert ansettelseskomite, fikk han stillingen. Arbeidet skjøttet han til punkt og prikke, på samme måte som han skjøttet hverdagen og den lille hybelen som fulgte med. Automatisk, gledesløst, uten noe å se frem til, år etter år.

Sovjettiden tok slutt, likevel var prøvelsene ikke over. Men Sergei brydde seg ikke. Han passet bare seg selv og arbeidet sitt, som han beholdt helt til krisen kom og skapte kaos, død og oppløsning. Som alle andre rundt seg ble Sergei tvunget til å flakke over lange avstander, hjemsøkt av sult, radioaktivt nedfall, kulde og kriminelle gjenger.

På begge sider av henne ligger velpleide åkrer, vingårder og frukthager som en dokumentasjon av de siste årenes fremgang. Endelig ser det ut til at sivilisasjonen kan reise seg på nytt, mange år etter at klimaendringer og sammenbrudd i energiforsyning, fiske- og jordbruk utløste krisen – av de fleste oppfattet som den hittil største katastrofen i menneskehetens historie. Uendelig mange liv gikk tapt, og samfunnsinstitusjonene brøt sammen verden over.

Gjenoppbyggingen er hennes store prosjekt. Stabsrådgivere og journalister har beskrevet det som et livskall. Andre har brukt den mindre velvillige karakteristikken «besettelse». Begge deler har noe for seg, tenker hun. Det er uansett dette som fyller tiden hennes. Og hun husker hvem som inspirerte henne. Nå vil hun forsikre seg om at de har fått et siste hvilested, der hun kan si det farvelet hun ikke fikk sjansen til den gangen.

Det frodige landskapet utenfor limousinen ligger der som den største selvfølge i verden, noe som alltid har vært og alltid vil være. Men hun vet godt at selv om gjenreisingen er godt i gang, er sjansene for å feile store. Ettervirkningene av kjernevåpenkrig og mange tiårs akkumulerte miljøsynder er fortsatt en reell trussel. Og ekstremister av alle avskygninger står klare til å påtvinge sine egne fortolkninger av gode styresett og rettferdighet. Til tross for dette vokser troen på at det lar seg gjøre å gjenskape et sivilsamfunn, og den blir styrket når hun drar gjennom trakter som disse.

Store landarealer vil riktignok ligge brakke som radioaktive og utilgjengelige soner, det vet hun. Men der det er mulig blir samfunnet bygget opp igjen, skånsomt og i pakt med hva naturen tåler. De gule og grønne jordene utenfor bilvinduet dyrkes uten tunge maskiner og tilføres forsiktige mengder kunstgjødsel sammen med kompost og god, gammeldags møkk. Vindmøllene og solfangerne sørger for ren energi til landsbyene i nærheten. Digitale nettverk er på plass i de fleste beboelige områdene, og nylig ble en serie telesatellitter skutt opp til geosynkrone baner over Europa og Kina.

Hun kan historien sin, og den er smertefull å ta inn over seg. Kampen om mat, vann og drivstoff vokste til regelrette kriger. Militante grupper og småhærer, noen drevet av religiøs og politisk fanatisme, andre av ren maktlyst, brøt seg inn i lagrene av kjemiske, biologiske og kjernefysiske våpen, som de brukte til å utslette et utall storbyer og dytte sivilisasjonen ytterligere mot det fulltendige ragnarok. De mest skremmende følgene av krigene var likevel stråling og gift som spredte seg i vann, jord og luft. Det resulterte i epidemier av dødelige sykdommer, samt en fruktbarhetsrate nær null.

Til sist hadde de stridende enten tatt livet av hverandre eller var så svekket at de bare hadde krefter til å klare seg fra dag til dag. I likhet med alle andre som fremdeles var i live. De mest pålitelige anslagene gikk ut på at under en milliard mennesker greide seg gjennom kriseårene. Da det verste var over, gjaldt det å finne trygge plasser å bo, dyrke mat der jordsmonnet tillot det, eller drive enkelt håndverk og handel i de små og skjøre nye samfunnene som vokste frem. Det var gode penger å tjene for alle som tilbød etterspurte varer, det være seg fødevarer og tilnærmet rent vann eller brensel og intakte datamaskiner. Eller barn til den som hadde makt og penger nok.

Lidelsene Sergei så under krisen, satte hans egen tragedie i nytt perspektiv. Det var på tide å overvinne sorgen, bitterheten og ensomheten, og søke sammen med mennesker han kunne stole på. Mennesker som hjalp hverandre i stedet for å ta seg til rette på bekostning av andre. Oppfinnsomheten og sjansene til å finne mat og beskyttelse var alltid større i en gruppe enn på egen hånd.

De to vennene Sergei hadde truffet i parken, lærte å sette pris på evnen han hadde til å skaffe mat og nyttige gjenstander. Sergei fant alltid noe de kunne selge på bruktmarkedene – metall og brukbart trevirke, gamle bøker og videoer, bortgjemte kjøkkenartikler, en og annen oversett kanne med rengjøringsmiddel. Kunne de få tak i brukbart elektronisk utstyr, for ikke å snakke om intakte disker, var de alltid sikret god betaling i nydollar, den mest aksepterte valutaen de fleste steder. Funnene var såpass omfattende at de kunne legge en del av dem i et reservelager for enda skralere tider. På dette skjulte stedet hadde de til og med godt bevart tobakk, som enkelte var villige til å ofre små formuer for. Og det var Sergei som fant frem til hermetikk, batterier og eksklusive drikkevarer fra et hemmelig rom i et tomt og delvis utbrent konsulat, og han hadde en uovertruffen nese for hvor det kunne være nedgravde tanker med parafin og fyringsolje.

Det viktigste var å holde seg i live og passe på hverandre. Verst var vinteren. På det kaldeste samlet de seg i en av boligene for å slippe å varme opp de små leilighetene hver for seg. Samholdet ga mening og pågangsmot, men ved en stilltiende overenskomst valgte de også å ha sine private soner. Der forvaltet de minner om alt som var borte. Minner som delvis ble satt på vent da Sandra dukket opp.

Det skjedde sent på høsten. Temperaturen sank til vinternivå, men det var fremdeles varmt nok til treffene ved bordet midt på dagen. Lenger borte, på en slette av gress og leire, hadde en gruppe tilreisende artister begynt sin forestilling med dans og resitasjon – et ikke helt farefritt prosjekt i en tid der fremmede ble møtt med skepsis som lett utviklet seg til aggresjon. Historiene om nykommere som svindlet eller ranet til seg mat og verdisaker florerte, og understreket nødvendigheten av varsomhet i møte med ukjente. Like fullt sto et par dusin tilsynelatende vennlig innstilte tilskuere rundt truppen. Replikkene som nådde dem røpte at forestillingen handlet om menneskenes herjinger med kloden og om naturen som slo tilbake med uvær, ødelagte avlinger, pest og ufruktbarhet. Snart la de til side spillkortene for å få med seg det som ble sagt.

Mei var den første til å snu seg mot den så vidt hørbare kraslingen. Halvveis gjemt i en stor rododendronbusk betraktet en liten jentunge dem med store, skremte øyne, samtidig som hun kastet raske, engstelige blikk i retning av opptredenen. Buskens skygger over jentas mørke hud og grå klesfiller gjorde det vanskelig å få øye på henne. Mei ga et vennlig nikk med hodet, og mimet et hysj til de to andre.

«Vil du ha en kjeks, vennen min?» spurte hun med lav røst. Det rykket i den tynne skikkelsen, men hun ble værende. Øynene vandret over trekløveret nok en gang, og med nølende skritt kom hun bort til bordkanten. I mellomtiden samlet truppen sammen tingene sine og forsvant. På nært hold så jenta ut til å være syv–åtte år gammel, kanskje yngre. Hun sa ikke noe, holdt bare frem en liten neve. Mei fisket ut et par havrekjeks fra en krøllet pose ved siden av sjakkbrettet, og rakte dem langsomt mot henne. Med en gang fingrene fikk kontakt med kjeksene, nappet hun dem til seg og løp av gårde.

Neste dag dukket hun opp igjen, som fra ingen steder. Mei tok kontakt denne gangen også: «Så fint at du kom tilbake, for i dag har jeg laget vårruller. Kom og sett deg. Kom og smak.»

For å gi plass til jenta akte Mei seg bortover benken. En kort stund virket det som om hun ikke hadde forstått invitasjonen. Så tok hun mot til seg og kravlet opp. Sergei og Trong fulgte Meis eksempel og snakket med dempede stemmer: «Hei, velkommen, så hyggelig, nå kan du glede deg, Meis vårruller er fantastiske.»

«Sandra heter jeg», hvisket hun og så på Mei. «Jeg er sulten. Kan jeg få?»

Mei bøyde seg ned til en sekk på bakken og hentet frem isoporboksen som holdt vårrullene varme. Sandra fikk en stor rull oppå et stykke avrevet papir, tok prøvende en bit, så tygget hun raskt i seg resten. Uten å si noe la Mei enda en vårrull på papiret, også den gikk ned på høykant. Før Mei fikk spurt om hun ville ha mer, smatt jenta ned av benken og inn i rododendronen. Alle tre satt stille i lange sekunder og stirret mot buskaset. Nedover Sergeis kinn rant tårer, som raskt tørket bort i vindkastene som nå feide over dem. Trong var på nippet til å levere en morsomhet, men tok seg i det.

Sandra var på plass også dagen etter. Høstsola var erstattet av urolige skyer og en begynnende kuling. Kalde gufs jaget rundt beina deres, men for en gangs skyld i en retning som førte eimen av kompostbinger og utedoer vekk fra dem. Uten et ord og uten oppfordringer satte jenta seg på benken ved siden av Mei. Trong hadde vært hos bakeren og byttet kretskort i en pose hveteboller, som han strakte frem mot Sandra. Hun tok imot en av dem, men stoppet å tygge etter et par biter. Øynene var blanke og kinnene blusset, og Meis forsiktige hånd på pannen bekreftet at hun hadde feber.

«Du bør gå hjem og komme deg til sengs.»

I stedet for å svare trakk Sandra seg inntil den gamle kvinnen og begravde hodet i den tykke genseren hennes. Meis hånd strøk over de spinkle skuldrene og det skitne, krusede håret til hun sovnet.

Sergei reiste seg og sa besluttsomt: «Vi tar henne med til meg. Hun er syk, og må ha varme og pleie. Min plass er nærmest.»

Han nikket, som om han var blitt enig med seg selv, eller for å overbevise de to andre om at han hadde rett.

«Det er en god idé», sa Mei. «Så må vi også spore opp hvor hun hører til og hvem som har ansvar for henne. Men før det blir Trong og jeg med og får henne i seng.»

Sergei gikk rundt bordet, løftet Sandra skånsomt fra Meis fang og bar henne av sted.

Leiligheten til Sergei var beskjeden, en hybel mer enn en leilighet. Inngangsdøren åpnet seg direkte til den lille stuen, der det så vidt var plass til en utrangert lenestol og et lavt bord ved siden av Sergeis sovesofa. Kjøkkenet var ikke stort annet enn et vedheng til stuen, atskilt med forheng. En rusten, men fullt brukbar elektrisk komfyr sto parat til å utnytte de korte periodene strømnettet var koplet til. En benk var montert ved siden av komfyren og over utslagsvasken, som ikke hadde vært i bruk på mange år. På benken sto en romslig plastbeholder som Sergei fylte opp når vannbilen kom til bydelen, normalt annenhver dag. Skittent vann måtte han som alle andre bære ned til grøftene bak bygningene. Kjøkkenet rommet også to stålrørsstoler og et lite, halvsirkelformet bord innunder leilighetens eneste vindu. Den slitte og spartanske boligen bar preg av renslighet og orden på grensen til pertentlighet.

Varsomt plasserte Sergei den feberhete jenta i lenestolen og fant frem rent sengetøy, som Trong og Mei redde opp med i sovesofaen hans. På toppen av et smalt klesskap oppbevarte Sergei en sammenrullet skumgummimadrass. Den ville han legge på gulvet til seg selv når det ble kveld, forklarte han mens de frigjorde Sandra for sko og klær og fikk henne til sengs.

De skiftet på å sitte ved siden av henne, de kjente på feberen, kjølte pannen med våt klut og løftet på dynen når hun ble for varm. Når de ikke puslet rundt henne, brukte de tiden på å forhøre seg om noen i nabolaget kjente til hvor jenta kom fra. Ingen visste noe og ingen hadde sett henne tidligere. Det var selvfølgelig påfallende at Sandra hadde dukket opp samtidig med teatertruppen, men ingen hadde informasjoner om den heller, eller hvor den skulle videre. De passet på ikke å være altfor pågående. Det kunne vekke interesse fra bander som livnærte seg av å bortføre barn til mennesker desperate og rike nok til å betale for det. Hardnakkede rykter gikk ut på at biologiske foreldre ikke sjelden ble tatt av dage som en del av udådene.

I nesten tre dager sov Sandra, stort sett med beina krøket opp mot magen. Innimellom hadde hun kramper, hun fektet med armene, ristet og halvveis skrek, halvveis gråt frem uforståelige ord.

Trong satt døsende vakt i lenestolen da det gikk mot dag det tredje døgnet. På armlenet hadde han en kabal i gang og noen kort klemt mellom pekefinger og tommel. Innimellom falt han inn i en blanding av drøm og erindringer, fremskyndet av lydene fra den febersyke jenta.

Han var tilbake i Vietnam og dagen napalmbomben traff familiens vesle gårdsbruk. Han hørte hylet fra flyet, hviningen fra bomben, og så kom lufttrykket og heten som skrelte av hud. Deretter lukt. Lukt av brent vegetasjon, bygninger, redskap, husdyr. Og mennesker. Han våknet alltid brått fra drømmer av denne typen. De var satt sammen av inntrykksbrokker, og de førte aldri til noen form for klarhet. Så var han heller ikke mer enn tre–fire år gammel da angrepet kom.

En opplevelse sto likevel tydeligere frem, forsterket av det han ble fortalt i etterkant. Han lå under et bord eller en benk da en mannsstemme sa navnet hans. En skikkelse ruvet over ham, løftet ham opp og bar ham i armene. Han måtte ha holdt seg våken, for han husket at han gynget opp og ned i takt med mannens skritt gjennom ulendt terreng. Han husket også smertene fra ødelagt vev på rygg og legger. Til slutt endte han på et ullteppe i en kamuflasjefarget lastebil.

Den som hentet ham ut var Hieu, offiser i Saigon-regimets hær og broren til Trongs mor. Da han fikk vite at landsbyen der søsteren bodde var bombet, stjal han en jeep og kjørte flere timer i strekk, bare for å finne Trongs tre søsken og foreldrene hans brent i hjel. Bombeangrepet var et resultat av at amerikanerne hadde forbyttet to landsbynavn. Det fikk han høre lenge etter at han hadde desertert og gått i dekning med søsterens eneste overlevende barn.

I drøyt to år levde Trong og onkelen i skjul, helt til det nærmet seg regimets kollaps. I frykt for hevnaksjoner fra den ene eller andre siden sluttet Hieu seg til den første bølgen av flyktninger. Reisen i en overfylt fiskebåt husket Trong ingenting av, heller ikke at de ble plukket opp av et skip etter å ha drevet i dagevis uten motorkraft.

Onkel Hieu ble Trongs formynder og trygge holdepunkt i et nytt hjemland langt i nord. Med onkelens omsorgsfulle støtte fikk han gode karakterer på skolen, og utdannet seg senere som ingeniør. Han giftet seg uten at det resulterte i barn, noe legen mente var en følge av napalmskadene. Ekteskapet gikk i oppløsning, og noen år etter var også den sikre jobben i offshore-bransjen borte. Det var utenkelig for Trong å være uvirksom, og med nødvendig omskolering unnagjort tok han jobb i et flyktningmottak. Hans egen historie fant gjenklang i skjebnene han møtte der, og ble drivkraften til å hjelpe andre ut av savn og fortvilelse, i alle fall et stykke på vei. Så kom krisen og gjorde alle til flyktninger.

Klokka seks om morgenen våknet Sandra og var feberfri.

«Mei? Hvor er Mei?» sa hun og reiste seg brått opp i sengen.

Trong skvatt til og mistet kortene nedover buksene.

«Hun … kommer snart», fikk han frem med grøtet stemme.

Han reiste seg for å vekke Sergei, som hadde ligget på madrassen foran baderommet, med føttene stukket inn i leilighetens garderobeskap. Men Sergei var alt våken, og sto smilende i åpningen mellom kjøkkenet og stuen.

«Trong henter Mei», sa han rolig og nikket mot kameraten sin. «Og så lager jeg i stand en god frokost til deg.»

Sandra satt ytterst på setet av den ene kjøkkenstolen og fulgte storøyd Sergei skjære opp brød fra det vesle bakeriet i husets første etasje. Han la på syltetøy og ekte ost som han hadde tusket til seg dagen før, og da Trong kom tilbake med Mei, hadde fire store skiver funnet veien ned i jenta. Mei tok inn situasjonen.

«Nå tar vi en liten pause, vennen min. Ellers sprekker vel magen?» sa hun og føyde til: «Vi er så glade for at du er blitt frisk.»

Det var ikke mulig å få ut av Sandra hvor hun kom fra, hvem hun var. Hun ble verken forlegen eller trassig når de spurte, kikket bare bort, ristet av og til langsomt på hodet. Den ene gangen de spurte om noen hadde gjort henne vondt, presset hun øynene sammen og la seg på gulvet i fosterstilling i flere minutter.

Ingen som påberopte seg å være slektninger forhørte seg om henne, og etter en tid innså de tre vennene at Sandra hadde adoptert dem som sin nye familie. Siden hun hadde funnet seg godt til rette i Sergeis leilighet, ble hun boende hos ham, og fikk sin egen seng som de byttet til seg for et par Star Wars-filmer i kinokvalitet.

Uten andre barn i nærheten fantes det ikke noen form for skoletilbud. De ble enige om å undervise Sandra selv, ved hjelp av gamle skolebøker og videostaver de fant eller byttet til seg. Trong hadde dessuten gjemt unna en fullt ut brukbar pc, som han mente hadde tilhørt en journalist. Den inneholdt videoklipp fra den tidlige fasen av krisen, lastet ned mens nett og telefoni ennå fungerte. Klippene ble en viktig del av undervisningen, og utgangspunkt for mimring dem imellom.

Sandra hamret i vei på tastaturet, laget tegninger om det hun hørte og så, og lærte å skrive og lese. Men aller best likte hun å lytte til fortellinger om livet før skogene, vannene og markene ble syke, den gangen maten bugnet i byene, alle snakket med hverandre over hele verden og folk reiste i fly eller egne biler.

Sergei var den som gikk mest opp i lærerrollen. Han snakket om alt som var borte, om ødelagte skoler, universiteter, museer og biblioteker, om kabler, telefonledninger, radiosendere, satellitter og dataparker som ble ubrukelige, slik at kommunikasjonen klappet sammen i den ene delen av verden etter den andre. Om og om igjen snakket han om kunnskap som nøkkelen til menneskenes fremtid. Skulle menneskene komme på fote igjen, trengtes vitenskapsfolk, forskere og ikke minst ingeniører.

«Jeg ble selv utdannet som ingeniør – en gang for lenge, lenge siden. Jeg vet at mennesker kan bygge gode ting og fine ting», sa han til Sandra en formiddag da regnskyllene holdt dem innendørs og Mei laget i stand et måltid på kjøkkenet.

«Men når vi vender ryggen til vitenskap og fornuft, når vi begynner å tro på strenge guder og mektige ledere, på ufeilbarlige tankesystemer … at noen har mer rett til å leve enn andre … da går det galt. Det gikk galt. Jeg satt i fangeleir fordi det gikk galt.»

Han ble fjern i blikket.

«Men du kan gjøre ditt, Sandra. Du kan lære ting. Du kan få verden til å bli et bedre sted enn i dag. I alle fall et litt bedre sted.»

Alt er skjørt, tenker hun.

Idet kolonnen kjører forbi enda en patrulje, løfter de to nærmeste politisoldatene hånden til pannen. Om hilsenen er for henne eller den militære eskorten, vet hun ikke. Det er nødvendig at de er der, innser hun. Det er nødvendig å verne seg mot angrep på de sårbare regionale parlamentene. Eller på medlemmer i det overordnede parlamentsrådet. For ikke å snakke om rådets toppleder. Henne selv.

Noen definerer parlamentene som del av en konspirasjon, som redskap for å trumfe gjennom fallerte ideer om demokrati og menneskeverd. Andre hevder det motsatte, at de er spiren til en totalitær verdensstat. Og et stort utvalg trosretninger hater uansett sekulære styresett og alt annet som ikke stemmer med deres egne hellige skrifter.

De fleste parlamentene – en videreføring av nabolagsrådene som oppsto i kjølvannet av krisen – fulgte demokratiske spilleregler fra starten av. De tok også ansvar for vann, strøm, enkle helsetilbud og skoler der det fantes barn nok.

Her og der har likevel rådsledere opphøyd seg til lokale eneherskere. I allianse med hverandre og fanatiske grupper lar slike høvdinger seg lett friste til å utvide revirene. Det oppnår de mest effektivt gjennom terror. Bare noen uker tidligere mistet hun venner og støttespillere da parlamentet for Nord-Afrika ble bombet i grus.

Sikkerhetsoffiseren ved siden av sjåføren avbryter tankerekkene hennes. Han ruller ned vinduet mellom dem for å si at de tar en liten omvei.

«De har funnet noe som kan være veibomber langs ruten, like utenfor byen. De blir selvfølgelig fjernet, et bombelag er på plass allerede. Men vi tar ingen sjanser!»

Alt er skjørt, tenker hun igjen.

Mei var den som først fikk signal om ryktene, i bakeriet i Sergeis blokk. Det var lørdag, og de hadde avtalt å spise frokost hos Sergei og Sandra. Mei hadde bestilt brød og var tidlig ute for å hente det. I lokalet var det ingen andre enn den trinne damen som drev bakeriet sammen med en konstant gretten ektemann. Vanligvis hadde hun en munter kommentar til kundene, men denne morgenen virket hun utilpass. Øynene flakket mot døren inn til ovnene, der Mei antok ektefellen var i full sving.

«Jeg har lovet ikke å fortelle noe», sa kvinnen lavt, uten å møte blikket til Mei. «De kommer til å foreta seg noe. Med han som bor her. Han med den vesle jenta.»

Mei fikk så vidt frem et lite «hva mener du?», men damen svarte ikke, pakket bare skyndsomt inn brødet og skjøv det langs disken mot henne.

«Det blir fire og en halv nydollar, om du ikke har noe å bytte med», sa hun og la hviskende til: «Du har ikke hørt meg si noen ting. De er sinte.»

Like etter kom mannen inn med rykende bakervarer til hyllene bak disken, deretter en ny kunde, en eldre kar hun visste tilhørte bydelsrådet. Hun fant frem penger og skyndte seg av gårde, usikker på om det var riktig å varsle de andre med en gang. På vei opp trappene til Sergei bestemte hun seg for å vente til hun visste mer, og under frokosten gjorde hun sitt beste for å skjule at hun var urolig.

Så snart hun kunne, unnskyldte hun seg og sa hun hadde ærender å gjøre. Det var blitt vår og varmere i været, og de ble enige om å treffes i parken samme ettermiddag.

Når hun ikke var sammen med de andre, beveget Mei seg aldri langt bort fra sitt eget krypinn. Det befant seg i fjerde etasje i en halvveis sammenrast bygning og vendte mot bakgården. Der, i et tidligere advokatkontor, hadde hun rigget seg til med kjøkkenutstyr, seng og et spisebord. Her følte hun seg trygg, og her kunne hun være i fred med savnet etter Ling, kjæresten hennes fra den gangen de begge gikk på universitet i Tianjin nord i Kina.

Ling hadde vært vakker, vurdert etter de fleste målestokker. På tross av et krevende temperament

– foreldrene hadde fått henne diagnostisert som bipolar – var hun omsorgsfull og alltid ærlig. Hun lot ingen stå uimotsagt hvis de hadde innvendinger mot samboerskapet med Mei. Var hun i den gale enden av humørsvingningene, haglet skjellsordene

– en uegnet måte å vinne diskusjoner på, selvsagt. Andre ganger avvæpnet hun selv de mest trangsynte med rå selvironi og raus mangel på selvhøytidelighet.

Og Tianjin: det perfekte stedet for å finne ut av seg selv, av hverandre, av tilværelsen. Tallrike kunstnere og intellektuelle sørget for at byen sydet av åpenhet og nysgjerrighet – en perfekt biotop for rastløse, søkende sjeler som Ling.

Mei var jordnær, men ble dratt med i kjærestens jakt på impulser, opplevelser og innsikter. Karrieremessig nøt de godt av metropolens eventyrlige økonomiske vekst. Mei som konsulent i et globalt kommunikasjonsselskap, Ling med suksess som standup-komiker, i en by der sjangeren bød på hard konkurranse. Materialet hentet hun fra sitt turbulente følelsesliv og opplevelsene som lesbisk i møte med familie, venner og verden i sin alminnelighet.

Inntektene deres rakk til leilighet i et nytt boligtårn, med utsikt til Den store kanalen. De reiste til Beijing, gikk i operaen, spiste på de beste restaurantene, besøkte alpinanleggene og pleide omgang med andre fra den fremvoksende urbane, tolerante og utdannede middelklassen.

Men de gode årene tok slutt. Krisen spredde seg som en hurtigvoksende kreftsvulst, og som de fleste andre hadde paret pakket for rask evakuering. Rømningsvarselet kom i form av blendende lys en ekstra kald vinternatt. Tolv mil unna ble Beijing utslettet i løpet av minutter, og de visste at nedfallet fra bombene ville gjøre det umulig å bli boende i Tianjin.

Under flukten bestemte Mei og Ling seg for å skjule forholdet sitt. Et samfunn i oppløsning er et samfunn i frykt, ikke minst frykt for alt som avviker fra normene. Selv ikke overfor vennene i parken hadde Mei betrodd seg om Ling, og hun hadde ikke gått i detaljer om årene på flukt.

De fant til slutt et sted å bo, midt i en av de få gigantbyene som ikke var truffet av atommissiler. Selv om disse byene også var herjet av ødeleggelser, var det mulig å bo i dem etter hvert som strålingen fra radioaktive støvvinder avtok.

Ling hadde nesten fullført medisinstudiet før hun slo gjennom som standup-artist. Nå brukte hun ferdighetene fra utdannelsen til frivillig arbeid i et provisorisk sykehus, mens Mei sluttet seg til ildsjeler som dyrket grønnsaker på takene av fraflyttede høyhus.

En dag kom Ling ikke tilbake fra kveldsskiftet. Hun var alltid presis, og Mei ante uro. Etter en time forlot hun leiligheten de delte og stormet av gårde i mørklagte gater. Ett kvartal unna sykehuset sto en forskremt flokk rundt en skakkbøyd lyktestolpe, som noen nettopp hadde firt Ling ned fra. Lynsjetauet satt fortsatt stramt rundt halsen, og var forsynt med en plakat som erklærte død over alle som levde unaturlige liv.

Mei forlot byen som hadde tatt fra henne det eneste som betydde noe. De neste månedene brukte hun på å legge størst mulig avstand mellom seg og Lings skjebne, helt til hun sto i parken som senere ble det faste tilholdsstedet for de tre vennene. Mellom sypresser og eiketrær avgjorde hun – uten noen spesiell grunn, kanskje var hun bare trøtt av å reise – at hun var kommet til et sted der det gikk an å overleve hvis hun bare lå lavt.

En nabokvinne livnærte seg etter beste evne av egen frisørsalong. Selv om den lå lenger unna Meis lille husvær enn hun likte, hendte det at hun unte seg en time der. Hun hadde beholdt et fyldig hår og var forfengelig nok til å ville ta vare på det. I tillegg var frisøren en person det gikk an å snakke med uten å bli tvangsfôret med nabosladder, noe Mei i så fall selv ville bli gjenstand for når neste kunde kom.

Nå hadde hun et annet, mer presserende gjøremål. Hun ville finne ut mer om det kvinnen i bakeriet hadde sagt.

Salongen lå i første etasje i en gammel murgård, på begge sider av inngangen var vinduene beskyttet av jernstenger. Hun banket på den låste døren flere ganger uten respons, og skulle til å gi opp da noen beveget seg i det mørklagte lokalet. Etter å ha konstatert hvem som sto utenfor, åpnet innehaveren døren, urolig i blikket og med bekymrede rynker i pannen.

«Kan jeg komme inn? Bare et minutt eller to?»

Den spede, middelaldrende kvinnen nølte, men tok så et fast grep i Meis jakkeerme og dro henne innenfor.

«Kommer du på grunn av russeren? Sergei?» sa hun og indikerte at de skulle sette seg. «Det er kanskje feigt av meg at jeg ikke har sagt noe til deg før. Og jeg tror jo ikke på det selv. Det de sier om ham.»

«Tror på hva da?» spurte Mei. «Hva sier de om Sergei?

Frisøren så ned i gulvet. «De sier han … at han holder på med henne. Den lille jenta, mener jeg. Og at de kommer til å sette en stopper for det.»

Hun så opp igjen og la hånden over Meis.

«Noen har sett det. De har sett at han har gjort det. Og bydelsrådet, de vil ha rettssak. De har vitner. Og bevis, sier de. Men mange er så opprørte at de ikke engang unner ham en rettergang.»

«Hva slags bevis? Hva slags vitner? Hvem er det som har sett noe, tror du?» ville Mei vite.

Frisøren slapp hånden hennes.

«Det er det bare rådet som vet noe om. Men de sier at …»

«Sier at?»

Kvinnens blikk vek unna, og hun senket stemmen ytterligere.

«De sier at det er helt sikkert, for døren til leiligheten sto på gløtt. Døren til Sergeis leilighet. Han gjorde noe med henne. Jenta var naken i sengen, de er helt sikre. Mer har jeg ikke hørt. De sa det fikk vente til rettssaken.»

«Og dette er noe alle vet?» hvisket Mei, og frisøren nikket, med tårer i øynene.

«De har sagt vi ikke må snakke … med dere. Derfor ville jeg ikke åpne først. Og når du går herfra, er det fint om ingen ser deg.»

Mei forsikret seg om at gaten var tom, lukket døren bak seg og hastet tilbake til Sergeis leilighet. Trong var på vei ut av bygningen da hun kom frem, utkjørt og skjelven av å ha løpt hele veien. Hun vinket ham til seg.

«Er Sergei der, hos seg selv?» spurte hun da hun fikk pusten tilbake. «Og Sandra, er hun her?»

«Sergei, ja, men ikke jentungen. Hun henter frukt fra markedet, det er kommet et parti epler. Men hun vet jo å passe seg …», stotret Trong og ville vite hva som var på ferde.

«Jeg skal fortelle alt, men Sergei må også høre det.»

Sammen tok de seg opp til Sergeis leilighet, der han var i ferd med å finne frem sjakkbrett til dagens treff rundt benken. En flettekurv med vannflasker og ferdigsmurte brødskiver sto klar på gulvet.

Mei dumpet ned på en kjøkkenstol, Trong og Sergei ble stående foran henne. Ansiktsuttrykkene vekslet mellom vantro og sinne da hun gjenga frisørens betroelser. På veien til leiligheten hadde tankene rast i Mei, og en idé om hva de burde foreta seg hadde tatt form. Snarest mulig måtte de konfrontere ryktemakerne og byrådet. De måtte mane til ettertanke og fornuft. Som nære venner av Sergei kunne Trong og Mei sverge på at han ikke hadde foretatt seg noe som helst uanstendig mot Sandra. Dermed ville anklagene fremstå som det de var – ondsinnede påstander grepet ut av luften.

Verken Sergei eller Trong hadde innvendinger til resonnementet hennes. De ble enige om at Mei og Trong skulle oppsøke bydelsrådets leder og be ham og rådet opptre anstendig og sørge for at de oppdiktede påstandene ble tilbakevist.

Det var da Sergei innviet dem i beskyldningene i fangeleiren.

«Løgnene fra Gulag er tilbake for å torturere meg på nytt.»

Han gikk bort til kjøkkenvinduet og stirret ut mens han fortalte at en eller annen djevel i KGB hadde valgt ham som mål for en svertekampanje. Sergei hadde tenkt mye på hvorfor det skjedde med akkurat ham, og konkludert med at han var et tilfeldig, men beleilig objekt for noens trang til å skape lidelse – lidelse utført med samme mangel på samvittighet som når unger kniper bein av insekter eller drar kattunger i halen.

Så satte han seg på stolen Sandra brukte når hun leste i bøkene de ga henne. Han holdt hodet i hendene og snakket mot gulvet.

«Hvem det nå var som fant på å kalle meg pedofil og sodomitt, så virket det etter hensikten … og vel så det. Jeg ble slått og misbrukt. I månedsvis.»

Stemmen snørte seg og hodet vugget mellom hendene.

«Det var en av de aller farligste gjenglederne. Sammen med to andre dro han meg med til dusjanlegget og sørget for at ingen kom inn. Jeg hadde egentlig fortjent å dø, langsomt, sa han. Han visste fordømt godt hva slags kryp jeg var. Men i stedet for å dø, måtte jeg adlyde ham, til straff, som ei bikkje. Jeg blødde, og jeg gråt hver gang. Helt til jeg lærte å kople ut all bevissthet, alle tanker.»

«Og hva … hvordan endte det?» spurte Trong da Sergei stoppet opp. Sergei tok posisjon ved kjøkkenvinduet igjen.

«De første gangene hjalp kameratene ham. Det var aldri noen tvil om at livet mitt var over hvis jeg ikke adlød. Etter hvert gikk det av seg selv. Jeg stilte lydig opp, og da var det bare oss to der. En dag klarte jeg å skjule en kniv fra spisesalen. En simpel plastkniv. Den var myk og lite tess som våpen, men jeg hadde bestemt meg. Jeg kunne like gjerne dø som å fortsette å bli mishandlet. Kniven lå inne i hånden min da han kom til dusjene. Jeg måtte være naken, så det var ikke mulig å gjemme noe i klærne. Jeg krøp sammen på gulvet, og i det øyeblikket han bøyde seg over meg, vred jeg meg rundt av alle krefter, og var heldig. Kniven punkterte huden og gled mellom senene i halsen hans. Blodet sprutet ut med en gang. Som en foss.»

«Men, men … du ble selvfølgelig oppdaget?» ville Trong vite.

Sergei vendte seg fra vinduet og møtte kameratens blikk.

«På dette tidspunktet var alt likegyldig. Jeg lot ham blø ferdig, bare sto der til det var tomt. Så dro jeg ham under dusjen og spylte ham ren. Deretter meg selv. Jeg hadde rukket å tørke meg og sto i buksene da vokterne kom. De visste selvsagt om ordningen, og hadde merket at jævelen brukte lenger tid enn vanlig. Jeg visste hva slags tanker som for gjennom hodene deres. Meldte de fra, måtte de gjøre rede for sammenhengen. De måtte fortelle at det hadde foregått over tid. Det ville avsløre dem som medskyldige. Det var tross alt vokternes ansvar at så få som mulig slo hverandre i hjel. Enda verre ville det gjøre forsømmelsen at det også handlet om tabubelagte handlinger.»

«De kunne vel bare …?» Det var fremdeles Trong som spurte. Mei var taus.

«Ta livet av meg?» fullførte Sergei. «Jo da. Og der og da hadde det ikke gjort meg noe. Men et eller annet stakk dem. Kanskje de kalkulerte med at jeg ikke ville si noe. Eller de tenkte at fyren hadde fått som fortjent. Og leiren var faktisk blitt kvitt en av de mest brutale bandelederne. Uansett forsvant de. De gikk uten å true meg, uten å instruere meg om noe som helst. De lot meg være, og jeg forsvant også så snart de var gått. Det fikk bli opp til andre å finne liket og slå alarm.»

Mange hadde visst om aktiviteten i dusjanlegget, og det spredde seg raskt at Sergei selv hadde fått en slutt på den. Det innga en viss respekt, og han ble stort sett latt i fred etterpå. Men hele tiden naget det ham å ikke vite hvem som sto bak sladderen, og at han ikke hadde kunnet forsvare seg mot den.

«Nettopp derfor er Meis plan god», sa Trong. «Nå har du en konkret fiende å forholde deg til. Vi står sammen med deg. Vi konfronterer rådet med dette oppspinnet, før de setter i gang heksejakten for alvor. Vi må til bydelsrådet og forlange et møte. Og vi må gjøre det nå, med en gang!»

Døren til leiligheten åpnet seg, og Sandra kom inn med en stor papirpose som hun satte på benken over den ubrukte vasken.

«Hva er galt?» spurte hun.

«Ikke noe, vennen min», svarte Mei. «Vi blir gjerne litt urolige når du er ute alene. Og alltid glad når du kommer tilbake like hel. Akkurat som om ikke du kan ta vare på deg selv!»

Sandra virket ikke overbevist.

«Men nå skal vi av sted. Bortsett fra Sergei og du, da. Du får passe på at han ikke kjeder seg til vi treffes i parken senere.»

Kirken der bydelsrådet hadde møterom og kontorer inneholdt også rådslederens bolig, alltid under bevoktning. Foran den tunge hoveddøren sto en ung, kvisete mann i blå og sort politiuniform, med automatgeværet parat. Før Mei og Trong rakk å fremføre ærendet sitt, ga han beskjed om at rådet ikke var tilgjengelig, men kunne treffes neste formiddag. Dermed dro de til parken som avtalt, og etter en stund kom Sandra i følge med Sergei. Der satt de, ordfattige, helt til skumringen kom og alle gikk til sitt. Den som ikke sa noe i det hele tatt, var Sandra. Hun så ut til å være dypt konsentrert om en av bøkene sine, men kikket stadig bort på de voksne.

De hadde ingen kjærlighet til overs for bydelsrådet, og holdt seg alltid unna møter og avstemninger. De kjente knapt ansiktene og navnene til de åtte som utgjorde rådet, med unntak av lederen. Portrettet hans hadde figurert på plakater foran det siste rådsvalget, og han het Klaus Niemann. Høflig, og i følge med to andre rådsmedlemmer, geleidet han Mei og Trong til et stort mahognibord i et av kirkens sideværelser. Der satte han og ledsagerne seg langs den ene bordkanten, tomannsdelegasjonen på den andre siden. Foran seg la Niemann en dokumentmappe i lær og plasserte begge hendene oppå den.

Niemann kunne være i slutten av femtiårene, han var tykkfallen og kledd i grå dress. Med hendene fortsatt hvilende på mappen og et oppmerksomt blikk over kanten av et par sterke briller, lyttet han til Mei. Det hadde vært enighet om at hun skulle føre ordet, siden hun hadde fanget opp ryktene og foreslått å kontakte rådet. Niemanns to kolleger – en kortvokst, skallet mann med gusten hud og en mager, gråhåret kvinne – satt tause på hver sin side av ham gjennom seansen. Uten avbrytelser fremførte Mei argumentene, i den lavmælte og saklige tonen hun hadde besluttet å bruke.

«Jeg kan forsikre om én ting, i det minste», sa Niemann da Mei hadde snakket ferdig. «Vi lover å gjøre alt for å komme til bunns i dette. Vi skal se til at ingen blir urettferdig behandlet. Imidlertid …»

Han la fra seg brillene på det blankpolerte bordet og rettet et stramt blikk mot de to gjestene.

«Det er kanskje galt av meg, på dette tidspunktet. Men jeg skal vise dere hva vi har fått fra ett av vitnene. Det er for øvrig et vitne vi vil innkalle når vi kommer så langt som til rettssaken.»

Brillene kom på igjen, i dokumentmappen foran seg fant han en konvolutt. Fra den trakk han ut en bunke A4-ark med bilder, som han sakte førte til midten av bordet og spredde i vifteform. Et par av dem var fra parken, og viste Sergei som løftet Sandra opp på skuldrene sine. Resten besto av uskarpe og mørke fotografier av Sergei bakfra, foran sengen til Sandra. Hun lå på ryggen, delvis skjult av Sergei.

Niemann sanket inn arkene og la dem tilbake i konvolutten.

«Disse utskriftene er fra en video. Selve opptaket viser mer enn denne smakebiten, kan jeg forsikre dere. Men det er flere ting dere må tenke over.»

Han holdt konvolutten loddrett, dunket den i bordet slik at utskriftene falt på plass, og snakket videre.

«Vi har fått enda en henvendelse, fra en person som kjente til Sergei i en ugrei fase av livet hans. En tidligere fengselsbetjent fra Sibir, av alle ting. Han bor ikke langt fra kirken her, og som ung aspirant befant han seg i leiren hvor Sergei var straffange. Han husker svært godt hva anklagen mot den eiegode vennen deres var. Sånt glemmer du ikke lett. De fleste av oss anser vel den typen handlinger som det mest nedrige et menneske kan foreta seg. For å si det kort og enkelt: De sendte ham til Sibir fordi han drev på med ei lita jente. Ikke bare det. Jenta var hans egen datter.»

Ingen fant noe å si de lange sekundene Niemann observerte dem med dårlig skjult triumf.

«Det er en selvfølge at rådet tar over omsorgen for jenta, i alle fall inntil videre. Vi må ta høyde for at det er hold i anklagene. Og da er det vårt ansvar å skåne henne fra ytterligere overgrep.»

De tok begge til å protestere, men ble avbrutt.

«Allerede i ettermiddag skal Sandra leveres til oss, her i kirken. Skjer ikke det av fri vilje, blir hun hentet. Og for å unngå misforståelser blir dere eskortert frem og tilbake når dere henter den unge damen.»

Mei snakket så behersket hun kunne: «Dere forstår sikkert at vi er dypt uenige i rådets avgjørelse. Vi kan begge innestå for at han … for at Sergei er en person som aldri kunne gjort det han er anklaget for. Det han har gjennomgått i livet, tapene han har lidd … det ønsker han ikke å oppleve om igjen. Han ville gitt livet sitt for at ikke noe skulle tilstøte Sandra.»

Niemann hadde reist seg og returnert konvolutten i mappen. Utålmodigheten sto å lese i ansiktet, og han kremtet før han snakket igjen: «Det blir fullt opprør dersom Sergei beholder jentungen så mye som en time til. Det er jeg overhodet ikke i tvil om. Her må vi vise handlekraft.»

Mannen skjøv stolen innunder bordplaten, og punkterte forslaget fra Mei før hun hadde formulert det: «Og tanken på at en av dere kan ta vare på jenta i stedet for ham – det er ikke aktuelt, ikke ett eneste sekund. Skal vi unngå ubehagelige hendelser, gjør vi det slik vi er enige om nå.»

Niemann gikk bort til døren og holdt den åpen mens de fant veien til utgangen. På vei ned trappen snudde Mei seg. I den skyggefylte åpningen til kirken skimtet hun rådslederen. Hun forsøkte å fange blikket hans.

«Hvor vil dere la henne bo inntil saken er avgjort?» spurte hun.

Niemann rygget innover i mørket.

«Hun blir tatt vare på.»

Den kvisete politimannen fra dagen i forveien og en godt voksen kollega gikk noen meter bak Mei og Trong, begge med våpnene klare. Tilbake i Sergeis leilighet pakket de sammen Sandras få eiendeler mens politifolkene sto vakt utenfor. Mei forklarte henne at bydelsrådet hadde funnet et nytt sted der hun kunne bo.

«Hvem vet, kanskje kommer du til noen som har barn fra før, eller en katt i det minste. Det ville du nok like», sa Mei og så Sandras øyne bli tømt for liv.

Fortsatt med vaktene på slep fulgte de den lille jenta langs gatene og bort til kirken. En tredje bevæpnet mann tok imot dem der og skjøv Sandra gjennom den store kirkedøren. Langsomt gled den igjen og stengte ute dagslyset.

Morgenen etter at Sandra ble tatt fra dem, dro Mei og Trong til Sergei for å muntre ham opp. Utenfor boligblokken ble de møtt av store håndmalte bokstaver på veggen under kjøkkenvinduet hans: «PEDOJÆVELEN SKAL DØ!» De fikk tak i vann, såpe og børste, og skrubbet fortvilet det de var gode for, og ble enige om å være tidlig ute neste morgen i tilfelle det kom ny graffiti. Ganske riktig var det en ny beskjed dagen etter: «VI TAR JÆVELEN SNART!» De vasket bort malingen enda en gang, til hender og fingre var blodige. Heldigvis kom det ikke flere veggskriverier.

Den samme morgenen Sergei døde, hadde to medlemmer av bydelsrådet banket på leiligheten hans og overlevert innkalling til høring. Det var ingen hemmelighet at slike høringer ikke var stort bedre enn summariske retterganger, og denne skulle finne sted fire dager senere. Da ville han få anledning til å ta med vitner, men måtte ellers svare for seg selv. Innkallingen ga ingen antydning om hvem som beskyldte ham eller hva slags beviser eller vitneutsagn som ville bli fremlagt. Derimot var selve anklagen klar og entydig: Utøvelse av vold og seksuelle handlinger mot et barn i egen varetekt.

Ikke lenge etter høringsvarselet dukket Trong opp hos Sergei med mat. De var blitt enige om at Sergei ikke skulle vise seg på gatene før han var renvasket og situasjonen hadde roet seg. Inntil videre passet de to vennene på at han fikk spise og ikke satt for mye alene med tankene sine.

Sergei forklarte hvem som nettopp hadde vært hos ham, og Trong dro av sted og hentet Mei. Sergei viftet innkallingen mot dem mens han travet frem og tilbake de få skrittene stuen tillot. Så leste han dirrende opp hele teksten og ble stående med et forvridd uttrykk.

«Jeg er sint og jeg er såret. Jeg er fortvilet. Selvfølgelig er jeg det. Dette har jeg kjempet mot tidligere, som dere vet, men da uten noen å rette slagene mot. Uten å kjenne fiendene.»

Denne gangen ville Sergei møte anklagerne og de som hadde spredd løgner. Denne gangen ville han stå ansikt til ansikt med motstanderne, og han hadde sannheten på sin side. Til og med et forutinntatt bydelsråd måtte innse det når alle kortene kom på bordet. Sergeis håp om at konfrontasjonen ville rette opp alt, smittet over på de to andre. Omsorgen for Sandra var noe de hadde vært sammen om og delt på. De ville naturligvis merket om noe var galt, og det poenget skulle det ikke være vanskelig å få frem i høringen.

Mens Sergei ble igjen for å skrive notater til det han kalte forsvarstalen, dro Mei og Trong til parken og gikk gjennom alt som hadde skjedd siden Sandra dukket opp første gangen. De måtte kunne beskrive fakta, tidspunkter og rekkefølge av hendelser nøye, skulle de bli kryssforhørt om detaljene. Med strategien på plass lettet stemningen, og de besluttet å ha en god lunsj i det fri. Trong påtok seg å skaffe mat og et par vinflasker fra det skjulte lageret. Men først ville han hente Sergei til festmåltidet.

De få minuttene Trong hadde trengt til ærendet, strakk seg til et kvarter, en halv time, enda lenger. Mei var først urolig, så kom angsten. Hadde noe skjedd ham og Sergei på veien? Hadde de blitt skygget og angrepet av forfølgerne? Burde hun se om de trengte hjelp? Så dukket Trong opp og sa at Sergei var død.

Kortesjen stanser foran kirken. Over dem henger et helikopter, og det har selskap av droner i ulike høyder. Helikopteret sveiper rundt den gamle murbygningen og forsvinner bak nærmeste boligblokk.

Hun stiger ut av bilen, godt voktet av sivilt personell og kamputstyrte soldater. På nederste trappetrinn venter presten i en forseggjort kjortel, reservert for høytidelige anledninger. Kirken er for lengst frigitt til religiøse formål og bydelsrådet installert i et restaurert kontorbygg.

Presten tørker svette hender på den tykke, mørke kjortelen. Det eksklusive møtet har han blitt orientert om to dager tidligere, og hun tar det for gitt at etterretningsfolkene og deres uunngåelige roboter har sjekket kriker og kroker i forkant av ankomsten hennes. Hun konstaterer at de holder seg i bakgrunnen, strategisk stasjonert inne i bygningen og ved sideutgangene.

Presten sender henne nervøse blikk, og lar den høyre hånden sveipe drakten enda en gang før han rekker den frem. Han ber henne følge med til baksiden av kirken. Der ligger gravplassen.

Med sikkerhetsvaktene på diskret avstand går de langs murveggen, gjennom en rusten port og videre inn i den tilgrodde gravlunden. Luften står stille, ikke et blad rører seg. De eneste lydene kommer fra spurver som hakker dovent i bakken etter mat. Presten kremter.

«Her ligger asken fra alle tre, også han du spurte spesielt om», sier han og peker på en beskjeden steintavle nedfelt i gresset. Navnene er meislet inn i rekkefølgen de forlot verden i, Sergei er på toppen.

«Jeg vil være alene litt», ber hun.

Presten nikker, og trekker seg tilbake mot gruppen av solbrillekledde sikkerhetsfolk. Med rak rygg betrakter hun tavlen. Det er taust i gravlunden, ikke engang spurvene kvitrer lenger. Hun setter seg på huk og lar mørke fingre gli over den lyse steinen og de nedfelte bokstavene. Så reiser hun seg og vender seg mot følget. På vei tilbake mot porten hvisker hun, akkurat høyt nok til at presten får det med seg: «Litt bedre, Sergei. Vi gjør den litt bedre.»