Glenn Johansen

Sjeledød

© Forlagshuset i Vestfold as / LIV Forlag 2020

Omslagsdesign og sats: Beta Grafisk as

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788283302295 (ePub)

ISBN: 9788283301205 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

I shut my eyes and all the world drops dead;

I lift my lids and all is born again.

(Sylvia Plath - Mad Girl’s Love Song)

Prolog

Han bråvåkner. Trekker pusten raskt mens han kikker seg forfjamset rundt i rommet inntil han kommer på hvor han er. Blir liggende ytterligere noen sekunder, før han setter seg på kanten av sengen og strekker armene ut. Prøver å våkne. Kikker mot solstrålene som lager tykke, gule striper på det slitte gulvet, før han setter beina sine ned på det. Reiser seg opp.

Hun kom til ham i drømmen hans i natt også. Gjør nesten alltid det. Kommer dansende mellom de høye trærne, kun et par hundre meter fra det store huset han vokste opp i. Danser forførende foran øynene hans, like vakker som hun alltid har vært. Har ikke eldes noe på alle de årene som har passert. Ligner en engel der hun danser i den hvite, gjennomsiktige sommerkjolen. Brystene hennes duver lett, de mørkebrune brystvortene pekende. Hun har alltid vært det vakreste han noensinne har sett, vil alltid forbli det. Gjør ham gal av begjær med dansen sin, før hun stopper opp. Lar kjolen falle til bakken og står naken foran ham. Ikke lenge, bare noen få sekunder, før hun forsvinner. Blir avløst av et annet minne, et annet flashback.

Hun sitter på en stol, har ei lita jente på fanget som sitter urolig. Jenta har en gullforgylt prinsessekrone på hodet med tallet tre på. Er like vakker som sin mor. På bordet like foran dem en stor sjokoladekake. Jentungen prøver iherdig å blåse ut de tre lysene på sjokoladekaken, men greier ikke. Nå samler hun alt hun har av luft i lungene, i bollekinnene, og denne gangen lykkes hun. Klapper stolt av seg selv, før hun insisterer på at de skal tenne lysene igjen. Men han rekker aldri det før det neste flashbacken tar over.

De er ute i en stor hage. Spiller fotball sammen. Ballen de bruker har altfor lite luft og er mer oval enn rund, men uten at noen av dem bryr seg om det. De ler, de trikser, de snubler, de lever. Så slutter hun å leke. Slutter å leve. Ligger blodig på åkeren, og han sitter på kne ved siden av henne. Roper på Gud, før bildet forsvinner i løse luften og han våkner.

Våkner andpusten og gjennomsvett.

Flashbackene, de samme hver natt, begynte for omtrent ti år siden. Det er som om de har limt seg bak øyelokkene og bare venter på at han skal falle i søvn. Sovne. Flashbackene i den samme rekkefølgen, lar ham ikke glemme. Som om det som skjedde er mulig å glemme.

Han har stelt seg i solstrålene på gulvet og kikker mot den lille mørkhårete jenta som ligger på den andre siden av dobbeltsengen. Hun ser forfjamset på ham. Har kanskje som ham nettopp våknet. Usikker på hvor hun egentlig er.

Raskt løfter han den ene hånden sin og stryker henne varsomt over pannen. Flytter en hårlokk som har lagt seg over det venstre øyet hennes. Ser frykten i øynene hennes idet han drar dynen tettere rundt henne.

Fortsatt kverner flashbackene i hodet hans. Tenker at det ikke er riktig at minnene, de som kommer om natten, stopper så brutalt. Det skulle vært så mange flere, og slutten skulle ikke revet ham ut av søvnen. Fortiden kunne han ikke gjøre noe med, men han kunne endre slutten. Skape en slutt han kunne leve med, eller kanskje mer riktig en slutt han kunne orke å dø med.

Søndag 14. juni

1

Silje Wiig dro den tynne beige jakken tettere rundt seg. Selv om solen skinte fra en skyfri lyseblå himmel, virket det ikke som om strålene nådde helt ned til henne der hun rundet den majestetiske børsbygningen i Tollbugata på vei mot Oslo S. Lyden av latter fikk henne til å kikke inn mot Børshagen, der et par gartnere sto og snakket om noe. Var tydeligvis ikke klar over at det var søndag, eller kanskje var det nettopp fordi det var søndag at de sto der. Fikk gjøre jobben i fred.

Silje gikk med rolige skritt, samtidig som hun lot blikket vandre nysgjerrig rundt. Det var så sjelden hun var i byen at en følelse av å være turist kom over henne. I dag så hun ut til å være den eneste turisten i byen, og det slo henne hvor rolig og fredfullt sentrum framsto. Som en by uten stress, forlatt og glemt, og det eneste hun så av andre mennesker, bortsett fra gartnerne, var et par i starten av tjueårene som gikk hånd i hånd på den andre siden av Fred Olsens gate. For alt hun visste var kanskje Oslo sentrum slik hver eneste søndag. Lå tom og øde, og bare ventet på at mandagen skulle komme.

Det måtte være minst ett år siden hun gikk disse gatene sist, kanskje lenger. Hadde ikke hatt noen grunn til å dra seg dit før i dag. I dag følte hun egentlig at hun ikke hadde hatt noe valg da en gammel klassevenninne hadde invitert henne på kaffe. En venninne hun en gang i tiden hadde ansett som en av hennes beste, men der tiden gradvis hadde ført dem fra hverandre. Mest fordi venninnen hadde truffet en mann fra Stord og bosatt seg med ham på det vindfulle Vestlandet. Et samboerskap som i løpet av noen få hektiske år førte til giftemål, et guttebarn og påfølgende skilsmisse. Nå hadde hun tatt med seg guttungen til Oslo for å starte på nytt, og det første hun gjorde var selvfølgelig å ta kontakt med de gamle venninnene.

Silje hadde selv lagt merke til kjøligheten i sin egen stemme da Gudny ringte for et par uker siden. «Om de kunne møtes over en kopp kaffe?» Fikk allerede under den korte telefonsamtalen en følelse av at det var altfor sent å reparere det nære venninneforholdet de en gang hadde, men Silje ville allikevel prøve. Hun trengte virkelig flere venner. Følte seg ofte ganske ensom, spesielt i helgene når hun satt foran fjernsynet og så andre leve livet via Netflix. Hun hadde nok blitt mer og mer isolert de siste årene. Ikke fordi hun valgte det selv, mer fordi de aller fleste av venninnene hennes hadde funnet seg en mann og prioriterte kjærligheten og barna de hadde laget. Det var som om de ikke hadde tid til henne, og hun ville heller ikke tvinge seg på. Så det var med en viss spenning hun satte seg ned på Espresso House og begynte å snakke med Gudny. Det tok ikke særlig mer enn tre slurker av kaffen før Silje var helt sikker på at de aldri ville kunne reparere forholdet. Bli gode venninner. De to, som en gang kunne snakke nonstop om ingenting, hadde virkelig ikke noe å prate om lenger. De forskjellige valgene de hadde gjort i livet, hadde endret dem begge. Gitt dem forskjellig bagasje. Der den høyrøstede venninnen hadde jaktet mann og barn, rekkehus og hytte, hadde Silje kun fokusert på studiene, seg selv og sin egen karriere. Gudny var sikker på at meningen med livet var å finne seg en mann, god eller dårlig var for så vidt ikke viktig, få barn, gjøre klesvask og lage middag. For henne var det helt uforståelig at Silje kunne være lykkelig uten å ha noe av dette. Etter en knapp halvtime reiste Silje seg og takket for selskapet. Skyldte på at hun hadde lovet sin mor å komme til middag.

Silje passerte den store parkeringsplassen foran Østbanehallen. Kikket kort mot en liten ansamling av ungdommer som sto ved en hvit Opel. Hadde av en eller annen grunn bestemt seg for å gå trappen opp til inngangen på sjøsiden av Oslo S. Gå gjennom Oslo S og ta de to bratte rulletrappene ned til T-banestasjonen. På vei mot trappen startet hun å nynne på en Thåströmsang, nynnet egentlig bare til Thåström-sanger. Hadde helt siden ungdomsskolen hatt en fascinasjon for svensken med den hese røsten. Fant ham vakker, mystisk og sexy, men mest av alt som en fantastisk musiker. Hvor mange ganger hun hadde sett ham live, visste hun ikke helt, men det var flere enn man kunne telle på to hender.

Silje tok to og to trinn av gangen opp steintrappen til inngangen. Kjente hvor lett det gikk. Hvor vant kroppen og musklene hennes var til raskt temposkifte. Hun hadde de siste månedene løpt langt mer intervall enn hun pleide å gjøre. Likte den treningen bedre enn de lange tidkrevende løpeturene hun tok tidligere.

Øverst i trappen møtte hun en mann i førtiårene som nikket mot henne samtidig som han stappet en porsjonssnus under leppen. Hun smilte tilbake og svingte inn i hallen. Fortsatte ufortrødent mot rulletrappen mens hun kastet et blikk mot bokhandleren for å se om det var noe interessant på tilbud, men hun så ikke noe som fenget. Uansett hadde hun minst et par dusin bøker stående i bokhyllen som hun skulle ha fordøyd, men aldri fått somlet seg til å starte på. Fant aldri den riktige roen i kroppen til å sette seg ned med en bok, selv om hun i flere år hadde hatt som nyttårsforsett å lese flere bøker. Hjemme endte hun som oftest opp med å enten høre på musikk eller glo på fjernsynet.

I en rolig bevegelse gled hun inn på rulletrappen, normalt pleide hun å traske oppover, men ikke i dag. I dag var hun turist, hadde resten av dagen å bruke. Hun gløttet mot det unge paret som sto på rulletrappen på motsatt side. Omtrent som livet, tenkte hun, noen er på vei opp og noen på vei ned.

Silje følte det lenge før hun hørte det. Den bedagelige roen i henne ble brutt av et smell. Alt skaket. En lett dirring i rulletrappen gjorde at hun mistet balansen, men lynraskt greide hun å klore seg fast i gelenderet slik at hun ikke ramlet bakover. Smertelydene bak henne vitnet om at paret hun hadde møtt ikke hadde vært like heldige. Den kraftige dirringen varte ikke i mer enn et par sekunder, før den ble etterfulgt av noen sekunder med komplett stillhet. Som om all støyen hadde blitt borte, blitt vakuumpakket, før det så gikk hull på posen og all lyd ble kastet ut i lokalet i en kakofoni av smerteskrik, panikkrop, alarmer som hvinte, sirener. Det oppsto fullstendig kaos, folk løp i alle retninger, mens en monoton kvinnestemme begynte å repetere de samme linjene:

Alle må forlate bygget. Dette er ingen prøve.
Please evacuate. This is not a test.

Silje kavet seg opp rulletrappen, som hadde stoppet. Spanet effektivt rundt i den store avgangshallen. Prøvde å forstå hva som hadde skjedd og hvor. Kikket først mot en dresskledd mann som dyttet seg vei forbi noen tenåringsjenter, så hardt at den ene av jentene måtte ta et støttetrinn for å ikke falle. Beveget så øynene over på to småbarnsmødre som skjøv de store barnevognene foran seg mot utgangen. Brukte dem som panservogner.

– Bombe, lød det høyt foran henne. – Bombe!

En tenåringsgutt i svarte jeans og hvit t-skjorte kom haltende rett mot henne opp trappen fra oppbevaringsboksene, før han ombestemte seg og skiftet retning.

Silje sprang hurtig ned trappen som gutten hadde stavret seg opp. Bitene av metall, glass på gulvet, lukten av brent tøy, tydelige indikasjoner på at den som ropte hadde rett. Noe hadde eksplodert.

Hun lot blikket gli hurtig over rommet med oppbevaringsboksene mens hun gikk med bestemte skritt innover. To personer, eldre, antagelig et ektepar, satt på kne ved en yngre mann som lå på gulvet. De klemte et tøystykke gjennomtrukket av rødt mot hodet hans. Mannen pratet i telefonen, mens damen ropte febrilsk til den skadde. Øynene til mannen som lå der var vidåpne, men livløse, kroppen urørlig og gusten. Blodtapet var for stort, skadene så omfattende at det ikke var mulig å redde ham, konkluderte Silje. Noen meter bortenfor lå en annen mann, med deler av brystkassen sprengt bort. Null håp. På den andre siden av der mannen lå, la hun merke til en oppbevaringsboks. Skapet hadde fått døren blåst vekk og bulte i alle retninger. Hun gikk bort, brukte genserermet til å vende døren som lå på gulvet. Skadene på låsemekanismen gjorde henne skråsikker på at eksplosjonen hadde oppstått der.

Det klynket lavt, bare et par meter unna henne. En mann med åpent brudd i det venstre beinet og skader i brystet vred seg i smerte. Ei jente i midten av tjueårene med lang hestehale satt ved siden av ham og trykket noe som lignet et palestinaskjerf mot et punkt på overarmen. De tynne blodstripene fra ørene hans var klare indikasjoner på at det voldsomme drønnet fra eksplosjonen hadde sprengt trommehinnene hans. Jenta pratet til ham, selv om han var ute av stand til å høre noe som helst. Prøvde å få ham til å slutte å vri seg.

Silje sank ned ved siden av jenta, som ikke ofret henne et blikk. Ansiktet hennes var uttrykksløst. Hadde fullt fokus på den skadde og konsentrerte seg om å holde trykket mot såret hans. Minske blodtapet.

– Han kommer til å klare seg, sa hun lavt mens hun stirret intenst på den skadde. – Det er bedre at du hjelper de andre.

– Så du noe? spurte Silje lavt og kikket mot jenta.

– Nei.

Silje nikket kort

– Hvorfor kommer det ingen?

Den eldre damen som hadde sittet ved siden av det første offeret, hadde reist seg opp. Kikket først ned på ektemannen, som fortsatt holdt mobiltelefonen mot øret, før hun så seg forvirret rundt, som om hun ikke helt visste hvor hun var.

– De er på vei, svarte mannen tydelig.

– Han kommer til å dø, ropte hun og begynte å bevege seg i sirkel. – Han kommer til å dø. Han kommer til å dø. Han kommer til å dø!

Silje reiste seg opp og var på vei mot den eldre damen da hun skvatt til. Et dusin polstrede og bevæpnede soldater fra Beredskapstroppen kom stormende inn i lokalet. De svartkledde ropte høylytte kommandoer samtidig som de pekte faretruende med våpnene mot dem. De beveget seg hurtig og så skremmende ut med sine hjelmer med nedfelte visir og maskinpistoler klare til å avfyres om de fant det nødvendig. Fikk Silje straks til å heve hendene, den eldre damen startet å hyle. Soldatene fortsatte å brøle sine kommandoer, hendene opp, ingen brå bevegelser. De var fortsatt på vakt, på arbeid, og kom ikke til å senke guarden før de var helt trygge på at de kunne gjøre det. I deres hoder kunne hvem som helst av de fire være ansvarlig for det som hadde skjedd, med mulighet til å gjøre enda mer skade med våpen eller nok en bombe. En høy, kraftig mann grep henne hardt i armen, og med en brutal bevegelse ble hun dyttet opp mot veggen. Kinnet hennes ble klint mot den kalde fasaden, effektivt sparket han beina hennes fra hverandre. Hun var sikker på at de ru hendene som gled effektivt over kroppen hennes ville kjent om hun hadde en bitte liten vorte. Hender som hardhendt gled over de ganske små brystene hennes, over alle deler av henne.

– Jeg er politi, sa hun idet mannen slapp henne.

– Fint, svarte han kjølig.

Rundt henne hadde legeteamet ankommet. Jenta hadde trukket seg tilbake, snakket med en av ambulansefolkene. De sjekket skadene, la nye kompresser.

– Alle sivile skal ut nå! En nær to meter høy mann fra Beredskapstroppen ropte ordren med myndig stemme. Høyre hånd hvilte på maskingeværet som hang over magen.

– Nei, han kommer til å dø. Han kommer til å dø. Stemmen til den eldre damen var mer hysterisk nå. – Hvorfor er det ingen som hjelper ham?

– Slapp av nå, sa ektemannen rolig og tok et godt tak rundt kona si. – La dem ta over.

Han geleidet henne vekk fra den døde.

– To og to på linje, sa den myndige før han pekte mot et par karer foran dem.

Silje stilte seg ved siden av den unge jenta og kikket på hendene hennes, som var farget mørkerøde av blod. Hun kikket kort mot Silje og smilte skjevt. Et smil det var vanskelig å tolke, vanskelig å se om det var av lettelse for at de nå skulle evakueres eller om det var en slags tilfredshet over egen innsats. Foran dem, dette eldre ekteparet. Mannen med et godt grep rundt midjen til kona, prøvde å holde henne rolig, mens fire personer fra beredskapstroppen dannet formasjon rundt dem. Silje flyttet blikket tilbake mot den skadede på gulvet. Legeteamet hadde kneppet opp den blå skjorten og startet å behandle et sår på høyre side av magen. Fra skjortelomma hang et bordeauxrødt pass bare noen millimeter fra å falle ned på gulvet. Fransk pass, konstaterte hun.

– Da beveger vi oss, kommanderte den høye mannen. Han hadde tatt den bakerste plassen.

2

Tom Tønder kikket på klokken igjen, den var ikke mer enn et par minutter på ett. Som vanlig hadde han våknet altfor tidlig. Det virket ikke som det spilte noen rolle når han la seg, han kom til å våkne rundt syv uansett. På en fridag som denne førte det bare til at dagen ble veldig lang, spesielt nå som han ikke hadde noen til å holde seg med selskap. Han nærmet seg oppgangen, hadde tatt en lang spasertur i nærområdet for å drepe noe tid, men det var fortsatt altfor mange timer igjen av søndagen.

Oslo, Norge. Hadde noen sagt til ham for bare et halvt år siden at han kom til å flytte tilbake til fødelandet, ville han ha ledd hjertelig og avfeid det som rent vrøvl. Tanken på å bosette seg her på berget hadde ikke så mye som streifet ham de siste årene, og hvorfor skulle den det? Livet han levde i London var egentlig alt han noensinne hadde ønsket seg. Han nøt virkelig den engelske hovedstaden, jobben og tilværelsen. Hadde det som plommen i egget, helt til eggeskallet sprakk. Det skjedde den onsdagen han kom hjem til vanlig tid og fant tre ferdig pakkede kofferter i gangen. Noen meter bak dem sto en gråtende Samantha. Stotret at hun ikke orket mer, at han ikke brydde seg, at kjærligheten hun en gang hadde følt var forsvunnet. Hva som skjedde etterpå, hadde Tom kun vage minner om. Kanskje hadde han valgt å fortrenge det hele, eller rett og slett bare glemt det. Hvis han antok riktig hadde han sikkert prøvd å overbevise henne om at hun tok feil, at kjærligheten fortsatt var der, uten at det hadde endret det faktum at han måtte ta de tre koffertene med seg og legge seg inn på et relativt slitent hotell for natten. Der hadde han sittet og egentlig ikke skjønt hva som hadde truffet ham. For ham kom den brå avskjeden som lyn fra klar himmel, og uansett hvor mye han prøvde, så greide han ikke å forstå hva som hadde gått galt.

De påfølgende ukene etter den onsdagen han måtte ta koffertene og dra, var bare et merkelig sammensurium for ham. Dagene og kveldene passerte, og han slet med å skille dem fra hverandre. Han gikk den korte strekningen fra hotellet til jobben i Thames House og tilbake til hotellet. Var fortsatt sjokkskadet over bruddet, og de korte telefonsamtalene han hadde tvunget seg til med Samantha gjorde ham ikke det spor klokere. Det eneste han egentlig skjønte av dem, var at hun var sikker på at dette ikke bare var en midlertidig pause, men et varig farvel, uansett hvor mye han insisterte på at de måtte prøve igjen.

Etter hvert sluttet hun helt å svare på oppringningene hans. Ignorerte meldingene han sendte. Han kjente at følelsen av ensomhet vokste sakte inni ham. Det å ikke ha noen å komme hjem til, ikke et eget hus engang, men et ganske lite hotellrom, gjorde ikke følelsen mindre. Flere ganger hadde han bladd gjennom kontaktene på mobilen, som i all hovedsak besto av MI5-kollegaer. De som ikke var det, var opprinnelig hennes bekjente, noe som gjorde at han kviet seg med å kontakte dem.

En slik kveld der han satt apatisk på hotellrommet og kikket på bildene han hadde på mobiltelefonen kom tårene. Startet som lett hulking, før han strigråt. Han som kunne telle på én hånd de få gangene han hadde grått etter fylte tjue år, lot bare tårene flomme. Om det var savnet etter Samantha eller om det var selvmedlidenhet over at han, en godt voksen mann på snart femti år, satt på et hotellrom uten å ha noen å snakke med, visste han ikke. På jobben ble han gradvis mer ukonsentrert, og fungerte vel, om han skulle være helt ærlig, bare delvis i stillingen sin.

I flere måneder levde han en løgn. Det var ingen på jobben som visste at han hadde blitt kastet ut, at han ikke hadde noe hjem å reise til når arbeidsdagen var slutt. Tom lot som om alt var som det skulle, at han fortsatt bodde med Samantha og gledet seg til helgene. Ville ikke at noen der skulle få vite at han hadde fucka opp forholdet. Blitt kastet ut.

Ganske tilfeldig kom han over en stillingsannonse fra PST angående en nyopprettet antiterroravdeling i Norge som søkte en leder. Ved første gjennomlesning av annonsen lot han seg ikke friste. Lønna var betydelig lavere enn den han hadde nå, og fortsatt hadde han denne iboende drømmen, håpet om at Samantha ville ringe og be ham flytte tilbake, men tiden gikk uten at det skjedde. Hun tok fortsatt ikke telefonen når han ringte, og meldingene han sendte forble ubesvarte. Det var som om han hadde sluttet å eksistere for henne, kanskje hadde han også det. Selv opplevde han det motsatte, at hun ble mer og mer levende for ham jo mer hun skjøv ham unna. Han hadde minner om henne fra hver eneste gate, fra restauranter, barer og butikker. Det var som om hun, eller kanskje var det byen, nektet ham å glemme henne.

Samme dag som søknadsfristen gikk ut, sendte han inn en kortfattet søknad med CV. Det tok ikke mange dagene før han ble oppringt fra Norge. De tok et kjapt intervju over telefonen, og ikke mer enn en uke etterpå ringte de igjen og tilbød ham stillingen i Nydalen. Tom følte umiddelbart ingen glede over å ha fått jobben eller lykke over å flytte tilbake til landet han forlot for så mange år siden. Snarere meldte det seg ganske raskt en frykt for at han hadde gjort noe overilt. At han ved å returnere til Norge valgte å rømme i stedet for å konfrontere henne eller reparere forholdet. Et forhold Samantha, helt siden han fant de ferdig pakkede koffertene, insisterte på var altfor sent å redde. Eller som hun sa det i den aller siste telefonsamtalen de hadde hatt: «Toget mitt har forlatt stasjonen og du står igjen på perrongen.» Han hadde ufrivillig dratt på smilebåndet av den beskrivelsen.

Nå var det meste snudd på hodet. Det var toget hans som hadde forlatt perrongen, byen, mens hun satt igjen med huset og det meste av inventaret.

Om det var et riktig valg å takke ja til jobben og flytte tilbake til Oslo, visste han ikke. Kanskje ville han aldri få vite det helt sikkert, men nå hadde han tatt valget og var pent nødt til å stå for det. Det var ingen andre å skylde på enn ham selv om han skulle angre.

Nå sto han på det ikke altfor store kjøkkenet og stirret utover Lørenbyen, nabolaget. Sist gang Tom bodde i Oslo hadde området, bare ti minutter fra sentrum, bestått av en militærleir, slakteri og bakeri. Nå hadde området blitt forvandlet til en helt ny bydel med over 1600 blokkleiligheter tett i tett. Så tett at man visse steder kunne håndhilse på folkene i naboblokken når de sto på verandaene sine. I sentrum av den voksende bydelen ruvet den historiske og vernede Kanonhallen. Bygd av russiske fanger under harde forhold på få måneder i starten av andre verdenskrig for å reparere og bygge alle slags kanoner. Tom hadde tatt den i øyesyn allerede samme dag som han flyttet inn. Den store brune bygningen var et prangende syn, tydelig renovert i nyere tid. Et stykke krigshistorie som ga innblikk i hvor systematisk tyskerne jobbet for å vinne verdensherredømme. Etterpå vandret han i Skulpturparken, der over tjue forskjellige skulpturer som kretset rundt teaterstykket Peer Gynt kunne bivånes. Noen av dem dro han enkelt kjensel på, mens andre var han mer usikker på.

Ville han komme til å like seg her? Tom var langt fra sikker på det. Leiligheten var det for så vidt ikke noe å si på. Den var stor, ny og praktisk. Mye vinduer som ga mye lys, veggene malt i forskjellige nyanser av hvitt. Omgivelsene rundt var ikke all verden å skryte av, bortsett fra hallen. Blokkene spiste seg vei helt ned til Ringveien, og fortsatt var de ikke i nærheten av å ha bygget ferdig. De gule, høye kranene var fortsatt på jobb og ville fortsette å være det i mange år til før bydelen var helt ferdig. Om den nå noen gang ble ferdig.

Tom snudde seg vekk fra vinduet i det samme som mobilen begynte å ringe. Ringetonen lød merkelig høy. De nakne veggene forsterket lyden, ga ekko. Minnet ham på at han måtte få hengt opp noen bilder. Raskt plukket han opp Samsungen fra bordet.

– Det har vært en eksplosjon på Oslo S. Mannsstemmen i den andre enden peste. Var tydelig andpusten.

– En … eksplosjon? sa Tom og kjente en prikking nedover ryggen. Skjerpet sansene.

– Eksplosjon, ja, mulig forårsaket av en bombe, gjentok stemmen.

Tom beveget seg rundt det firkantede trebordet. Spanet mot syd.

– Tom? Er du der?

Hjernen arbeidet på høygir. Noe klikket inn.

– Vet vi noe om skadeomfanget? sa han rolig. – Er området sikret?

– Situasjonen er uavklart. Tendenser til panikk. Jeg er på åstedet.

– Eksplosjonsstedet, er det lokalisert?

– Det ser ut til å være ved oppbevaringsboksene. Jeg er på vei dit nå.

Tom stoppet opp.

– Hvem er jeg? spurte han, før han begynte å bevege seg mot gangen.

– Beklager, glemte å si det. Jeg er Sveinung, en av de som får deg til sjef.

– Hvor er du nå?

– I helve…

– Sveinung? Tom ropte, ble møtt av høy skurring, et lite smell, mer skurring. – Sveinung!

Fortsatt skurring, hoiing, tramping i bakgrunnen.

– Sveinung! Er du der? Tom hadde satt telefonen på høyttaler mens han dro på seg skoene.

– Er her, sjef. Var bare en tulling som dultet borti meg slik at jeg mistet telefonen.

Tom trakk pusten fem sekunder, holdt den inne like lenge før han pustet sakte ut.

– Sjef ?

– Hvor er du nå? spurte Tom.

– På vei mot oppbevaringsboksene. Den andre pustet hørbart. – Ingen tvil om at det var her det smalt.

– Beklager, du må ut, brøt en ukjent stemme inn i andre enden.

– Antiterrorpolitiet, hørte han Sveinung si idet han hev på seg ytterjakken.

3

Silje kikket raskt ned på den steinvaskede olabuksen sin idet hun dumpet ned på den harde stålbenken utenfor sjøsiden av Sentralstasjonen. En tynn stripe størknet blod strakte seg over det ene låret hennes. Fortsatt var hun i villrede over hva som egentlig hadde skjedd og om det virkelig hadde skjedd. Eller om det bare var et mareritt hun snart ville våkne opp fra.

Hun løftet blikket og kikket mot de skuelystne. Betjenter ropte at de skulle trekke lenger bakover, komme seg nærmere Hotel Opera. En liten gruppe uniformerte var allerede i gang med å sette opp sperringer, skape distanse til åstedet, som fortsatt ikke var sikret. Det ville ta tid for bombegruppen og hundene å søke gjennom det store bygget, forvisse seg om at det ikke ventet flere trusler. Første prioritet etter det var å få i gang togene som sto og ventet i tunnelene før det oppsto panikk der.

Bare noen meter fra henne var det parkert et par ambulanser med blinkende blålys. Personalet fra den ene av dem sto og snakket lavt med det eldre ekteparet som hun hadde blitt evakuert sammen med. Ingen av dem var fysisk skadet, men damen framsto tydelig forvirret av hendelsen. Hun virret fram og tilbake, gestikulerte med hendene, mens ektemannen prøvde å holde henne rolig.

Den unge jenta ble avhørt av en sivil politibetjent, og Silje kunne se at hun snakket ivrig. Betjenten nikket og noterte. Forhåpentligvis hadde hun sett eller hørt noe som kunne føre til en rask oppklaring.

– Silje Wiig? En mann i slutten av førtiårene eller kanskje begynnelsen av de femti hadde stilt seg opp foran henne uten at hun hadde lagt merke til det. Håret hans var tynt og pistrete, ansiktet helt ordinært med en liten kløft i haken. Han hadde på seg en blårutet skjorte og en svart olabukse. Den lille kulemagen hans pekte mot henne.

– Det er meg, sa hun og reiste seg opp fra benken. Rakte ut den høyre hånden.

– Roar, PST, presenterte han seg fort og tok et slapt tak i hånden hennes. – Beklager at det tok litt tid, men jeg lover at dette skal gå ganske fort.

Silje nikket.

– Du jobber i Kripos, om jeg har skjønt det riktig. Roar kikket ned på skriveblokken sin samtidig som han spurte.

– Det stemmer. Silje flyttet en liten hårlokk fra det ene øyet. Merket seg at mannen foran henne hadde en autoritær utstråling. Giftering av hvitt gull.

– Kunne du bare gå raskt gjennom hva du fikk med deg av hendelsen?

– Selvfølgelig.

Silje gikk systematisk fram da hun begynte å snakke. Startet helt fra begynnelsen, møtet med venninnen. Konsentrerte seg slik at alt kom i riktig rekkefølge. Visste av erfaring at det var detaljene, det vitnene selv ikke var klar over, som kunne gi etterforskerne noe å jobbe med. Mannen foran henne nikket rolig. Hun nevnte den unge gutten som kom haltende fra området. Beskrev ham så godt hun kunne.

– Takk, kom det fra Roar. Hun kunne se skuffelsen i ansiktet hans. – Det står en tjenestebil der borte som vil kjøre deg hjem.

– Var de franske, alle tre? spurte Silje idet han snudde seg bort.

– Hva mener du? Roar snudde seg tilbake mot henne. De grå øynene en anelse smalere, mer granskende.

– Jeg så passet til den ene, sa Silje og la hurtig til. – Jeg kan hjelpe til om dere trenger det. Jeg er trent for slike hendelser.

– Takk for tilbudet, men vi har kontroll, svarte Roar og snudde seg vekk fra henne igjen.

Det var noe med innstillingen, kroppsspråket hans som helt tydelig fortalte at hun ikke ville komme noen vei ved å diskutere. Et lite sug av lengsel meldte seg. Yrkesskade, tenkte hun.