© Forlagshuset i Vestfold as / LIV Forlag 2019

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 8330 245 5 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 243 1 (trykk)

Omslagsdesign og sats: Helene Johnsen / Instabooks

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med
åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

TORE TVEIT

MIN MOR DØDE BARNLØS

Roman

TIDLIGERE UTGITTE BØKER:

Hvorfor banker ingen på? Noveller, 1974.

I overmorgen er alt over. Noveller, 1976.

Men noen fryser. Noveller, 1977.

Ut og leve livet. Ungdomsbok, 1978.

Vinje Idrottslags historie. Dokumentar.

Balladen om Lasse og Live. Roman, 1978.

Vi ville heller dø. Dokumentar, 1979.

Å elske en løvetann. Roman, 1980.

Tokke-Vinje Sparebanks historie. Dokumentar.

Meld deg Morten. Ungdomsbok, 1981.

Hemmeligheter. Noveller, 1984.

Etter den store krigen. Barnebok, 1985.

Amarita. Roman, 1987.

Halte Sølvrev. Ungdomsbok, 1988.

Min vesle storebror. Barnebok, 1988.

Russisk rulett. Ungdomsbok, 1989.

Medialiv i blått. Noveller, 1990.

Jegeren. Noveller, 1992.

En kenguru med baklomme. Barnebok, 1993.

Hoppsasa hopper høyere. Barnebok, 1994.

Den syvende natten. Roman, 1995.

Du er ikke alene. Dokumentar, 1996.

Henrik – en gutt fra Skien. Barnebok, 1997.

Sjøormen Selma. Barnebok, 2000.

Elvene vasker klovnene rene. Roman, 2000.

Oddrane vant. Dokumentar, 2000.

York Pub. Roman, 2002.

Idrettskjempen utafor bruene. Dokumentar, 2005.

Odd i våre hjerter. Dokumentar, 2007.

Skien i våre hjerter. Dokumentar, 2010.

Der det er hjerterom. Dokumentar, 2014.

1

Min mor døde barnløs. Tror jeg.

Det skjedde to dager etter at jeg fylte seks år. På fødselsdagen hadde min far tatt meg med på Berbys og spandert barnemeny og et stykke mystisk kake som smakte pyton. Men jeg svelget tappert og fikk i meg alt, takket være en stor Cola.

Men alt dette ante min mor ingen ting om. Tror jeg.

Min far hadde vært og besøkt mor samme dag. Alt han sa da han kom tilbake, var: «Helt i tåka fremdeles, stakkar.»

Mor var innlagt på lukket avdeling. Hun bodde der. Hadde gjort det hele mitt liv. Saken var at i samme øyeblikk som jeg ankom denne verden, forsvant hun inn i en annen. Og der ble hun værende. Helt til hun døde. Hvor hun dro da, visste jeg ikke. På en måte må jeg ha akseptert at det var slik. At mor rett og slett oppholdt seg på et annet sted, selv om kroppen hennes oppholdt seg på lukket avdeling. Der det ikke bare var lukket, det var låst og sperret. Samtidig husker jeg at jeg, når jeg lå alene om kvelden og ikke fikk sove, tenkte på at det kanskje var min ankomst som var årsaken til hennes avreise til … ja, ett eller annet sted. I alle fall annet.

Det er først nå, i godt voksen alder, jeg har begynt å tenke på at jeg aldri kjente min mor, aldri fikk anledning til å møte HENNE. Det hadde ikke plaget meg hverken som barn eller ungdom. Egentlig tenkte jeg aldri alvorlig over det. Og slik er det vel i en periode. En godtar situasjonen slik den er. Tilpasser seg.

En har mer enn nok med å finne ut av seg selv. Jeg kan vel like godt innrømme at den perioden har strukket seg over lang tid når det gjelder meg. Så det er sagt. Jeg skal ikke helt utelukke at min far kan ha forsøkt å forklare meg noe om mors tilstand og oppholdssted, men jeg tror ikke at jeg i så fall har akseptert hans versjon, men laget min egen. Slik jeg husker mitt forhold til min far, har jeg trolig vært skeptisk til de fleste av hans svært sporadiske uttalelser.

Når sant skal sies, kjente jeg vel ikke min far. Han var ikke den typen menneske en kunne bli kjent med. Han snakket lite. I alle fall med meg. Jeg tror han betraktet meg mer på avstand. Som et slags uidentifisert objekt fra et annet univers som han var engstelig for å nærme seg. Vår kommunikasjon besto stort sett av et par–tre replikker:

– Nå, åssen går det på skolen da, Gutten?

Han kalte meg aldri annet enn Gutten.

– Jo, bra.

– Fint, Gutten. Fortsett med det!

Hva jeg skulle fortsette med, sa han aldri. Og jeg tviler på at jeg fortsatte med det. Hva det nå var.

Det hendte at vi spiste sammen. Når han kom hjem fra jobben på ligningskontoret i noenlunde rimelig tid. Det vil si når det ikke var tiden for selvangivelser og gransking av folks inntekter og påståtte utgifter. Da ble han sittende på kontoret sitt og «ligne» til langt på kveld, og kom hjem etter at jeg hadde lagt meg og for det meste hadde sovnet.

– Går det bra på jobben, hendte det at jeg kunne driste meg til å si ved middagsbordet.

– Joda, men det er mye snusk og dritt, kunne han svare.

Jeg gikk aldri nærmere inn på hva snusk og dritt var, men jeg hadde en følelse av at det var godt for ham å si det. Få det ut. I alle fall så han noenlunde fornøyd ut når han hadde sagt det. Han gjorde seg alltid fort ferdig med maten. Spiste som om det var en jobb han måtte få unnagjort. Etter maten tok han Dagsrevyen mens jeg tok oppvasken. Leksene hadde jeg alltid gjort unna lenge før han kom hjem. Jeg var ram til å gjøre lekser. Syntes alltid det var for lite av dem.

Begravelsen husker jeg lite av. Den foregikk på Nordre Gravlund. Kapellet var halvfullt. Det var noen ligningskolleger av far der, husker jeg. Og så var det onkel Fredrik. Ungkar og pubstamgjest, min mors bror som jeg så vidt hadde hilst på en gang før da han dumpet innom hjemme, snakket uklart og luktet øl. Jeg husker i et glimt at han satt i sofaen i stua, snakket lavt med far og gråt uhemmet. Jeg husker jeg syntes det var upassende. Komme hjem til oss og grine! Han skulle jo kommet med gaver til meg, ikke sitte der og tute. Jeg må ha vært 4–5 år da.

I begravelsen luktet han fremdeles øl og gråt uhemmet. Jeg husker at jeg tenkte at der har du onkelen min, han som drikker øl og griner. Nå vet jeg at han gråt av helt andre grunner enn at min mor døde. Folk flest har jo mange ulike grunner til å gråte. Det kan også rett og slett være at man synes det er godt.

Onkel Fredrik forsvant sporløst så snart presten var ferdig med det han for syns skyld måtte si. Jeg husker ikke noe særlig av hva presten sa, bare noe om at mor nok hadde fått fred nå. Som om hun ikke hadde hatt det fredelig nok der hun satt innelukket på et lite rom på psykiatrisk avdeling på Faret.

Det hele ble avsluttet inne i kapellet. Det var først mye senere jeg forsto at min mor var gått opp i flammer. Jeg husker at jeg snudde meg én gang idet jeg gikk ut. Kikket på kisten. Hvit med noe gullgreier på, tre–fire kranser og et par bårebuketter. Jeg tenkte at nå har min mor fått et nytt og enda mindre rom.

– Går det bra, Gutten, sa min far da vi sto utenfor kapellet.

– Joa, sa jeg.

– Fortsett med det, Gutten, sa han.

Jeg gjorde selvfølgelig ikke det.

Jeg må fortelle litt om min far, selv om det kanskje ikke er så mye å si om ham. Og det er slett ikke umulig at det jeg forteller, er farget av slik jeg så ham da jeg var barn og ungdom.

Han er en spiss mann, min far. Også når det gjelder utseendet. Ansiktet hans er, jeg er nødt til å si det, rotteaktig. Lang, spiss nese, litt overbitt, innsunket hake, rosa hudfarge, store ører som han kan vifte med. Et glansnummer jeg vagt kan huske han fremførte av og til, en blyantstrek av en bart, litt krylrygget, som om han alltid skammet seg over noe, syltynne bein, en fraværende rumpe, innsunket brystkasse.

Jeg kan huske at jeg en gang tenkte at min far var det perfekte mobbeofferet. Jeg kunne godt se for meg at han var ettertraktet som en man kunne plage. Jeg kunne også levende forestille meg at noen av mobberne befant seg bak selvangivelser min far satt tennerskjærende og hevngjerrig og fingransket, og at han anså det som en triumf hvis han kunne ta rotta på dem. Finne det han kalte dritt og snusk, og avsløre mobberne som det han også kalte snyltere og kjeltringer. Når sant absolutt skal sies, har jeg en mistanke om at også enkelte ærlige skattebetalere gikk med under min fars mangeårige vendetta. At han rusket med seg noen ekstra, for bagateller og for sikkerhets skyld. Gudane veit! Jeg mener bestemt å huske at far av og til om kveldene, slett ikke ofte!, satt og stirret ut av vinduet med antydningen av et smil, mens han nynnet en eller annen ugjenkjennelig melodi og trommet med fingrene på salongbordet. Jeg tenkte nok ikke noe over det da, men i ettertid har jeg lurt på om denne sjeldne tilstanden av tilfredshet skyldtes at han i løpet av dagen hadde funnet snusk og dritt i selvangivelsen til en av mobberne.

Han har vært pensjonist i fem år nå, og da han (motvillig) gikk av, solgte han det lille huset sitt i Øvregate og flyttet inn i en leid, liten leilighet i Nedre Hjellen, på folkemunne kalt Lillehelvete. Fra vinduet sitt har han oversikt over Laugstolparken som stort sett består av en parkeringsplass og en restaurant i vannkanten ved enden av Hjellevann. Dermed har han kontroll på de bilene som parkerer der, hvem som eier dem, og hvor mye de har handlet når de kommer tilbake til bilen fra butikksenteret i Arkaden. Han har også kontroll med hvem som har råd til å gå på restaurant. Dette tror jeg er nok til at han daglig kan fortsette å irritere seg over innbilte skattesnytere med dyre biler og vaner på samfunnets og ærlige skattebetaleres bekostning. Jeg tror det er slike ting som holder ham oppe, og får ham til å føle at han fortsatt lever.

Kontakten mellom min far og meg er mildest talt sparsommelig. Jeg er innom ham omtrent to ganger årlig. Da spanderer han en kopp pulverkaffe og spør om jeg betaler skatt som jeg skal. Jeg forsøker å berolige ham med at jeg gjør det, men ser at han mottar denne forsikringen med stor skepsis. Etter en halvtimes taushet avbrutt av kremting ser jeg at han blir urolig og kikker bort på utkikksposten ved vinduet. Jeg aner at han er livredd for å gå glipp av tilgang på ergrelser. Det er da jeg reiser meg og sier at jeg må vel videre, og han svarer lettet at «du må vel det, Gutten». Og det er det.

Etter et slikt besøk er jeg alltid ganske sliten. Da pleier jeg å rusle opp til Lietorget, gå inn på kaféen der og kjøpe meg en bagett med ost og skinke og en kopp kaffe, finne meg en plass lengst inne i et hjørne, og bla igjennom en avis med all verdens elendighet, kjendisskilsmisser, slankehysteri og dopingskandaler. Etter det føler jeg meg adskillig bedre. Det er vel det som kalles sosial trening. Noe min psykiater så entusiastisk markedsførte som en løsning på mine problemer.

Hva jeg ellers driver med? Vel, jeg har gått av. Det vil si; jeg er uføretrygdet etter at jeg har undervist uinteresserte elever på Gjerpen ungdomsskole i tjuefem år. Hovedsakelig i norsk og historie. I likhet med de fleste mennesker var elevene jeg hadde, stort sett hele tiden på vei til et annet sted som de hadde illusjoner om var så mye bedre. Og i likhet med de fleste vil de nok finne ut at det stedet ikke finnes. Sånn er’e bare, som det heter her i Skien. Jeg må tilstå at jeg en dag fant ut at jeg ikke orket mer. Det var vel den dagen jeg brøt sammen i krampegråt midt i timen, rev i stykker en bok foran elevene, strødde biter av den rundt i klasserommet og strøk på dør. Rektor tok det pent, anbefalte en psykiater, en kvinne, som jeg tror egentlig hadde nok med sine egne problemer, men som allikevel satte prosessen i gang, og det var det. Etter ett år med samtaler tror jeg hun ga meg opp. Hun sa at jeg nok hadde fortrengt mye. Og jeg husker at jeg tenkte at det var kanskje nødvendig.

Det er snart to år siden nå. Jeg må understreke at etter mitt syn – og jeg er vel den eneste habile i saken – er jeg fullstendig normal. Det eneste er at nevnte psykiater mente at jeg ikke var i stand til å undervise mer. Og hva er vel mer normalt enn det? Jeg mener, hvem er vel egentlig i stand til det? Sånn som det er blitt. Ikke det at jeg har noe prinsipielt imot alle disse ungdommene, disse verdensmesterne med alle sine kroppskomplekser, med sin pendlertilværelse mellom fars hjem og mors hjem, alle sine håpløse krav til hverandre om utseende, hårfrisyre, klesdrakt og fanden og hans oldemor. De har det sikkert ikke godt. Men en trenger da ikke ha noe med dem å gjøre av den grunn! Eller? Jeg mener; jeg har jo sett at de fleste av dem sliter psykisk, sånn som det er blitt, men hvem pokker gjør ikke det! Noe annet ville være unormalt. Mener nå jeg.

Nok om det. Jeg er min egen herre nå. Eller statens. Og det passer med bra. Jeg pusler og leser litt. Studerer forskjellig. Sitter mye på biblioteket i Ibsenhuset. De kjenner meg der. Og så skriver jeg en og annen artikkel i Telemarksavisa, TA, fortrinnsvis om litteratur, men også om andre ting som dukker opp i hodet mitt. Alkohol rører jeg ikke. Så det er sagt! Jeg går ikke på noe annet heller. Men jeg går mye. Når jeg blir urolig og får litt angst, legger jeg ut på tur. Bil har jeg ikke, og vil ikke ha det heller. Hva i all verden skal jeg med det?! Som sagt, jeg liker å gå. Det er terapien min det. Og dessuten: Det går’a bussær, som det heter her. I jøsse nam, ja.

Som du sikkert allerede har konstatert, har jeg noen ganger lett for å komme ut på viddene. Det dette egentlig skal handle om, er jakten på min mor, Jenny. Som nevnt, har jeg ikke ofret henne særlig mange tanker i mitt femtien år lange liv. Ikke før for noen måneder siden. Da skjedde to ting på samme dag. Først møtte jeg min onkel Fredrik. Jeg var ute på en av mine mange angstfordrivende gåturer. Gikk langs Mælagata og hadde tenkt meg opp til Ibsens Venstøp. Det var søndag formiddag en fin junidag. Plutselig så jeg en lang, ulenkelig skikkelse komme mot meg. Han var ikke helt stø, og ettersom det var noen år siden jeg hadde sett ham, kjente jeg ham ikke igjen før han stanset, knep øynene sammen og så ut som han grublet på en av livets store gåter. Så utbrøt han:

– Menijøssenavna, ere’ke Gutten?!

– Fredrik?

– Gamle goe onkel Fredrik, ja. Gjett om! Åssen går’e, Gutten?

– Ikke verst. Jeg tenkte meg opp til …

– På vei hjem, jeg avbrøt ham. – Blei med en kompis hjem i natt. Han hadde noen drikkevarer ståanes. Og da er ikke denna karen vanskelig å be!

Utbruddet ble etterfulgt av en hostekule som alene ville gjort et dypt innhogg i Jerikos murer.

– Å jøsse nam, hikstet han. Den satt langt inne. Har investert møe tobakk og drekkevarer i den hosten der!

Satt på Lundetangen te det stengte og det var slutt på serveringa, men ikke på tørsten. Skjønner’u? (Ny hostekule.) – Neiii, å var’e jeg sku sagt … Jo! Hørte du hadde gått a’, Gutten. Holler jeg med deg i! Ingen vits i å slenge perler for svin hele livet! Skjønner’u? Alltid vært en skærping, du, Gutten. Familiens kloke hue. Ja ja, mora di var kvikk i hue hu også, ska jeg si deg. Litt for kvikk kanskje. Slik at det bikka over. Ikke vet jeg, men. Han tidde litt. – Hu var spesiell. Jenny, sa han. – Veldig spesiell. Men jeg var gla i a. Det ska du vite, Gutten! Mer gla i a enn far din. Uten at du ska ta det ille opp. Du måkke ta det ille opp, Gutten! Men du må vel innrømme at gammern din er en særing. Hæ?

– Jeg vet ikke noe særlig …

– Ikke hør på meg, Gutten. Prater bare tull. Sånn er det med meg når jeg ikke er helt edru, for å si det sånn. Best jeg karrer meg hjem i bingen. Ja ja, hva var det jeg sku si? Har du tenkte deg hen, da, Gutten?

– Jeg hadde tenkt meg en tur til Ibsens Venstøp.

– Aldri vært der! Hørt det skal være fint. God tur, Gutten. Fint å se deg. Får pratas mer en annen dag. Hils gammer’n når du ser han. Snodig fyr. Men jeg har ikke noe imot han. Ikke det grann!

Jeg ble stående litt og se etter der han småsjanglet nedover. Han begynte i alle fall ikke å grine, tenkte jeg. Det er da noe. Så vidt jeg visste, levde han av små håndverksjobber han fikk gjennom bekjente han møtte på byens enerådende og enestående kulturpub, Lundetangen Pub. Han var visstnok kjent som en tusenkunstner som gjorde skikkelig arbeid i edru tilstand.

Vel fremme på Venstøp kjøpte jeg meg en kopp kaffe og en vaffelplate, og satte meg ute i sola. Mens jeg satt der og tenkte på at dramatiker Henrik, i motsetning til det mange trodde, kanskje egentlig hadde noen kjempefine år her. Fritt og greit. Store områder å streife rundt i, være for seg selv og gruble og fantasere. At han hadde en dott av en far, tror jeg ikke han brydde seg særlig om. Hvem har ikke hatt det? Jeg tror han var mest opptatt av seg selv og sin egen ubegrensede verden.

Nok om det. Saken er at mens jeg satt der, dukket det opp et fjernt, nesten uvirkelig bilde. Det var ikke i farger. Det jeg så, var en skygge av en kvinne som satt sammenkrøpet i en stol borte i et hjørne. Hun hadde store øyne som så på noe hun smilte av. Det så ut som hun koste seg i hjørnet sitt og så på noe som gledet henne. Ved siden av henne var det et vindu med et slags jerngitter eller stenger som hindret enhver mulighet til å krabbe ut. Bildet dukket opp helt uventet, og jeg kjente at det ikke var godt å se det. Men kvinnen så jo så glad og fornøyd ut! Hvem var hun? Plutselig fikk jeg det innfall at det kunne være min mor. Men så vidt jeg visste, hadde jeg aldri sett henne. Eller hadde jeg?

Jeg hadde en del å tenke på på hjemveien. Og det var vel mens jeg gikk hjemover at jeg for første gang begynte å lure på hvem min mor, Jenny, var.

Jeg kan da ikke plutselig begynne å tenke på det nå, tenkte jeg. Begynne å prøve å finne ut noe om henne. Hvis jeg skulle begynne med det, måtte jeg jo snakke med, og forholde meg til, andre mennesker. Skremmende.

Jeg må tenke på det, tenkte jeg. Lenge.

Jeg tenkte i flere måneder.

2

Jeg har en liten toroms leilighet på Falkum. Kort vei til Odds lekeplass Skagerak Arena og passe gangavstand til sentrum. Bil har jeg som nevnt ikke. For mye styr og for dyrt. Det tvinger meg til å gå, eller ta bussen. Har ikke vondt av det. Hverken bil eller kvinner utgjør noe udekket behov hos meg. For mye bry begge deler. Jeg har mer enn nok med meg og mitt. Det er ikke mye, men mer enn nok. Om du skjønner.

I dag våknet jeg til at Donald Trump fremdeles var president i USA. Det fikk meg til å tenke på at jeg ble nødt til å besøke min far igjen. Spørre om jeg noen gang hadde vært og besøkt min mor på psyk, og når det i tilfelle var. Sammenhengen mellom tragedien Trump og min far kan jeg ikke se, men assosiasjonene har sitt eget kompliserte nettverk. Har jeg erfart. Et eksempel fra min lærertid: Jeg snakket om Tusten i Tarjei Vesaas’ Fuglane, da en av elevene, en gutt, rakte opp hånden. Jeg trodde, i mitt enfold, at han hadde et spørsmål knyttet til det aktuelle temaet, men spørsmålet var: – Hva syns du om Odde-kampen i helja, lærer’n? Som sagt, assosiasjonene går sine egne, uransakelige veier.

Men altså! Min far, som elsket å ta rotta på … (der har jeg kanskje et svar på assosiasjonen til Trump) … jeg måtte sitte og drikke kaffe i taushet en times tid til nede i Lillehelvete. Så jeg kledde meg og ruslet mot sentrum. Forbi Skagerak Arena ned Lundedalen der polfarer Hjalmar Johansen står med bikkjene sine og ønsker seg et helt annet sted. Noe han for så vidt også gjorde noe med i sin tid etter å ha blitt degradert av mister Amundsen og nesten glemt. Enda det faktisk var på grunn av ham at misteren kunne opphøye seg selv til konge. Slik jeg ser det. Men jeg skal ikke banne på at jeg har rett. Min erfaring er at jeg ikke så ofte har nettopp det. Rett. Mine elever gjorde meg stadig oppmerksom på det.

Min far, Kåre, gryntet da jeg kom. Men han satte på en kjele vann og brygget en kopp Nescafé til meg. Det skal han ha. Jeg slo meg ned i en slitt, brun lenestol, han i en ditto sofa. Blikket hans flakket mellom meg og døra ut til en liten veranda.

– Jaså, brummet han. – Du tok deg en tur?

Jeg fikk alltid en følelse av at han gikk inn i en blanding av angreps- og forsvarsposisjon når jeg var der.

– Jeg gjorde da det. Går det bra med deg … far?

– Det rusler! Og du?

– Samme her.

– Det er vel så det.

Vi tok en slurk kaffe hver og tenkte over tingenes tilstand mens vi lette etter noe å si. Til slutt kremtet han.

– Det blei ikke til at du gifta deg, slo han fast.

– Ingen grunn til det, sa jeg.

– Sant nok det. Sant nok det, Gutten. Han sendte et blikk mot vinduet. – Det er ikke så mye å tjene på det skattemessig som folk tror, heller, la han til.

– Det er vel ikke det, mumlet jeg, samtidig som jeg tenkte: Apropos gifting.

– Det er mange som lever i den villfarelsen, sa han.

– Apropos gifting, sa jeg forsiktig. – Jeg har aldri spurt deg om det, men er det sånn at jeg møtte mor noen gang?

Han reiste seg, satte et blikk i meg som jeg ellers trodde var reservert for en mobbers selvangivelse. Så gikk han bort til verandadøren og ble stående og stirre ut.

– Hvorfor spør du om det nå? Sa han.

– Neiii … jeg møtte onkel Fredrik nylig, han snakket litt om mor, og så kom jeg til å tenke på …

– Han var vel full da, som vanlig, snøftet min far. – Han var alltid en plage! Kom hjem til oss og satt og grein. Mest fordi han syntes synd på seg selv. Alltid full! Plagsomt! Tror aldri han har betalt skatt heller! Jobber svart.

– Kanskje det …

– Kanskje!? Sikkert som banken, Gutten! Han sto fremdeles og stirret ut. Det lot til at han hadde fått øye på noe. – En Audi! utbrøt han. – Hvordan har du råd til det med din inntekt, din skurk! Det skulle jeg visst! Han snudde seg, snøftet, og kom tilbake og satte seg. – Mye dritt og snusk der ute, sa han nesten fornøyd.

– Sikkert, sa jeg mens jeg funderte på hvordan jeg skulle komme tilbake til spørsmålet mitt. – Har Fredrik alltid drukket?

– Så lenge jeg har kjent han!

– Hva syntes mor om det?

Han ble sittende en stund uten å si noe. Til min forundring virket det som om han plutselig så trist ut. Det var så uventet å se andre følelser enn ergrelser i ansiktet hans at jeg rykket til og sølte kaffe på det venstre buksebeinet mitt.

– Hun syntest mest synd på han, hun, sa han langsomt. – Hun var slik …

– Var hun det?

– Ja. Syntest synd på folk som bare hadde seg selv å takke for sin egen elendighet. Bortkasta, spør du meg!

– Var du … glad i henne?

Jeg kunne se at han fant denne samtalen svært ubehagelig. Han flyttet seg urolig i sofaen og lette med blikket etter noe å feste det på. Men det lot ikke til at han fant noe.

– Klart jeg var det! sa han og så utfordrende på meg.

– Men … hun hadde sine sider.

– Hvilke sider?

– Å, du vet …

– Nei, sa jeg, – det er nettopp det. Jeg vet ikke!

– Nei, du husker vel ikke. Og det er ikke noe å snakke om. Ikke nå. Det er så lenge siden. Ingen grunn til … Han tidde, reiste seg og begynte å gå frem og tilbake.

– Jeg husker ingen ting, sa jeg bestemt. – Møtte jeg henne. Mor?

Han bråstanset og stirret på meg.

– Én gang, sa han. – Jeg tok deg med dit. Der hun var.

– På Faret?

– Ja. Der!

– Hvor gammel var jeg da?

– Tja, fire–fem …? Men det er ikke mer å snakke om. Ferdig med det!

– Men …

– Du sov ikke på flere netter etterpå. Ferdig med det! Han slo hendene sammen som om han lukket en mappe.

– Du er ikke enkel å snakke med, vet du det? sa jeg oppgitt.

– Har aldri vært det, Gutten. Aldri! Og mens vi er inne på det: Det har sannelig ikke du heller! Så det er sagt.

– Takk for kaffien, sa jeg og reiste meg.

– Jo jo.

Han vendte seg mot utsikten igjen. Sto med ryggen til meg. Jeg tenkte der og da at slik har han vel alltid vært. Snudd ryggen til. Der har vi kanskje noe felles. Jeg gikk mot døra, snudde meg mot ham idet jeg åpnet den. Oppdaget at han så etter meg. Så ut som om han skulle til å si noe. Jeg ventet spent.

– Hør her, Gutten …

– Ja …?

– Vi snakkes vel.

– Vi gjør kanskje det, sa jeg og gikk ut og lukket døra bak meg. Jeg har alltid vært flink til å lukke dører bak meg. Det skal jeg ha!

Jeg ruslet ut på Bakkestranda der svanene lagde et helvetes bråk fordi det sto en kar og kastet brødbiter til dem. De var aggressive og omdannet fort vekk all maten de fikk, til store mengder møkk til fortvilelse for store og små mennesker som helst ville at stranda skulle være et sol- og badested i sentrum.

Da jeg kom nærmere, oppdaget jeg at mannen med brødet var Morten Reinertsen. En perifer bekjent som jeg av og til møtte på mine turer. Han alltid i følge med en dott av en hund med store ører.

– Jaså, farr, ute og rusler og tærer på kaloriane?

– Vet ikke om jeg har så mye å tære på, sa jeg.

– Ska gudane vite! Men det har jeg. Men jeg har skjerpa meg. Tatt av fire kilo. Ser du det? sa han forhåpningsfullt.

For syns skyld – jeg har jo mine hensynsfulle øyeblikk – betraktet jeg den mildest talt overdimensjonerte kroppen hans.

– Ja, jeg ser det, løy jeg. – Bra, Morten!

– Og nå skal jeg bare kvitte meg med søtti til, sa han og kastet den siste brødbiten.

– Søtti kilo?

– Ja. Det er det kona veier. Hrrr, hrrr.

Med latter som en steinknuser hilste han med hånden mot capsen og gikk innover mot Hjellen. Den gråbrune dotten gikk lydig ved siden av ham.

Jeg ble stående og se over mot Klosterøya og kjente til min forundring at jeg savnet lukten og røyken fra Union og tømmeret som hadde ligget flytende utenfor Bakkestranda. Jeg tenkte på alle forandringene som skjedde på øya, med nye etableringer, med det nye Teater Ibsen, den nye, gigantiske videregående skolen som var under bygging, Spriten kunsthall og hvem vet hva annet.

Kanskje jeg burde ta en tur og kikke, tenkte jeg. Skjønt jeg er ikke overvettes begeistret for forandringer. Det gjør meg bare enda mer utrygg. Men det må vel til. Forandringer.

Forandrer jeg meg? tenkte jeg plutselig. Neppe!

Jeg ruslet videre utover, stanset ved Bente Norheims skulptur Rottejomfruen. Omdiskutert. Men jeg liker den. Og så har den innlagt sklie for barn. I mitt tørrvittige hjørne har jeg sagt at den er en noe uvanlig kombinasjon: sklie og jomfru!

Ja ja, humor har jeg alltid vært dårlig på.

Mens jeg sto der, kom jeg på at jeg egentlig burde ha presset min far mer. Tvunget ham til å fortelle mer. Som om noen kunne tvunget stabeisen til noe som helst!

Uansett: Der jeg sto og la hånden på jomfruen – for øvrig mitt livs eneste tilnærmet nærhet til en jomfru – bestemte jeg meg for at jeg skulle gå inn for å få vite mer om min mor. Livet mitt har tross alt ikke mye å bidra med når det gjelder eventyr og mysterier. Tvert imot. Jeg har lagt bak meg et halvt århundre drepende kjedelig liv. På tide å få litt fart på det, kanskje? Uten at jeg har den minste anelse om hvordan man gjør det. Setter fart på livet. Det tiltaler meg ikke noe særlig, kjenner jeg der jeg står med hånden på en jomfru. Det eneste jeg har gjort som kan ha et anstrøk av drama i seg, var da jeg eksploderte av kjedsomhet og meningsløshet i klasserommet. Noe som til alt hell førte til at jeg, som nevnt, kunne avtre i nåde og uførhet.

Vel vel, vi får se tiden an, tenkte jeg, snudde ryggen til jomfruen og sklia, og gikk tilbake mot sentrum.

Jeg gikk til biblioteket i Ibsenhuset for å få med meg en bok hjem. Det er sjelden jeg drar hjem uten en bok. Må alltid ha noe ulest i huset. Var nettopp ferdig med Ken Folletts fantastiske triologi om det tjuende århundret. Nå ville jeg høre om de hadde fått inn hans siste, «Den evige ilden». Det hadde de ikke, men den engasjerte og hyggelige bibliotekaren Carl satt meg opp på liste. Jeg sto som nummer tre. Det kunne ta sin tid, for det er ei tjukk bok. Og det er ikke alle som leser så fort som meg.

Jeg tok med meg Henning Mankells «Svenske gummistøvler», vinket farvel til Carl og gikk.

Neste stopp var kaféen på Lietorvet. Jeg tar en kopp kaffe og et rundstykke med ost og skinke. Det samme hver gang. Jeg er ikke av den typen som eksperimenterer og tar sjanser.

Jeg nikket til en gjeng mannlige pensjonister som sannsynligvis satt og akket seg over hvor ille allting var blitt. Jeg oppfattet noe om bompenger, prisen på drivstoff og landslaget i fotball mens jeg gikk og satte meg inne i hjørnet ved vinduet ut mot Liegata.

Jeg må snakke mer med onkel Fredrik også, tenkte jeg til den første kaffesupen. Idet jeg tenkte det, kom det et latterbrøl fra den pensjonerte rundbordkonferansen. Så så det kanskje ikke så mørkt ut likevel.

Jeg krysset Plesnerparken, fulgte Mælagata, tok til venstre, passerte det tidligere sykehjemmet som var under nedrivning, tok til høyre og opp mot Skagerak Arena der jeg hadde tenkt meg innom den nye Rema 1000 for å få med meg en pose kaffe, et brød, en liter melk og en skillingsbolle. Det siste var til ettermiddagskaffen. Middagen skulle bestå av oppvarmede kjøttboller i brun saus, rester fra dagen før.

På vei ut fra butikken støtte jeg på Finn Rasmussen, en nabo over gangen i blokka jeg bor i. Mannen er pensjonert snekker og kommer nesten daglig og banker på hos meg. Som regel overhørte jeg det, eller åpnet for ham og beklaget at det passet dårlig. Det passet alltid dårlig med Rasmussen. Nå ja, alle andre også for så vidt. – Jøss, er det den karen!

Av en eller annen uforståelig grunn er Rasmussen alltid strålende glad for å se meg. Som om han var hunden min. Han logrer.

– Du må ha litt å bite i, du også? sa han.

– Må vel det, sa jeg.

– Jeg smelte til med et par skoleboller i dag, jeg. Noe må en unne seg!

– Må vel det.

– Har en te deg også hvis du stikker innom, sa han forhåpningsfullt.

– Sier takk for det, men jeg har en del å stå i med i dag, svarte jeg.

– Å? Han kikket spørrende og skuffet på meg.

– En annen gang, sa jeg.

– Ja ja, sa han.

– Nei, jeg får vel … vi snakkes, sa jeg.

– Noen planer i morra?

– Å, du vet. Alltid noe å stå i med, sa jeg.

– Det er vel så. Han ble stående og nøle. – Du skulle ha fått fiksa den skapdøra di på kjøkkenet, sa han. – Jeg kan ordne det, jeg. Fort gjort. Jeg stikker innom en dag med en skrutrekkær.

– Gjør nå endelig det, Rasmussen! glapp det ut av meg før jeg skjøv ham til side og gikk inn i butikken.

– Snakkes, hørte jeg ham mumle.

Jeg tok meg god tid inne i butikken i håp om at han skulle bli lei av å vente på meg utenfor. Han hadde plaget meg med den skapdøra i over et år. Den hang litt i hengslene, og det var fast rutine for ham å ruske litt i den hver gang jeg slapp ham inn i leiligheten min.

Heldigvis var han ikke å se da jeg kom ut igjen. Jeg stakk innom Europris og kjøpte en lyspære før jeg rusla hjem. Sola stakk frem og varma litt. Det var blitt april og endelig begynt å komme tegn på at det skulle bli vår dette året også. Vinteren hadde vært lang, snørik og kald. Nesten som i gamle dager, som Rasmussen pleide å si. Jeg for min del hadde lenge satset på den varslede globale oppvarmingen. Men den hadde sviktet meg totalt dette året. Jeg har aldri likt vinteren. Nå hatet jeg den.

Rasmussen åpnet døra og kikket ut da jeg kom inn i gangen. Jeg banner på at han hadde stått med øret mot døra og lyttet etter meg.

– Der er du! Fikk du kjøpt det du trengte?

– Gjør som regel det, svarte jeg.

– Sikkert at du ikke har lyst på en kaffikopp og en skolebolle?

– Det kan du stole på, Rasmussen!

Han ble stående i døråpningen. Jeg gikk inn og lukket døra bak meg.

Rasmussen er omtrent to meter lang, har tovete helskjegg, er tynn og senete og minner om en eller annen skikkelse fra filmene om Harry Potter. Jeg har alle sju. Der har du en av mine merkelige greier. Og jeg har ikke tenkt å analysere det, eller unnskylde det. Det er mer enn nok annet å stille spørsmål ved når det gjelder mitt liv og mine særheter.

Nok om det. Til kjøttbollene, middagshvilen og etterfølgende skillingsbolle og kaffe.

Og kanskje jeg prøver å få tak i onkel Fredrik i morgen, tenkte jeg mens jeg lå på sofaen. Gudane veit. Får tenke på det. Jeg er en reser til å tenke på ting.

3

Fredrik Løvset bor i en rekkehusleilighet ved Kapitellberget der ruinene etter kirken Dag Elivsson bygde på ellevehundretallet, ligger. Mannen som også bygget Gimsøy kloster der datteren hans, Baugeid, ble abbedisse.

Hvordan min tørste onkel Fredrik hadde fått kjøpt, og fremdeles hadde klart å beholde, en slik leilighet, var for meg et mysterium. Men nå er det jo ganske mye som er det.

Jeg gikk hjemmefra tidlig i håp om at jeg skulle klare å treffe Fredrik hjemme før han søkte ned til vannhullene i sentrum. Jeg tok bussen ned til Handelstorget og gikk derfra opp Snipetorp, en fredet trehusbebyggelse som mirakuløst sto igjen etter en av byens bybranner. Jeg stanset et øyeblikk foran det hvitmalte huset der Henrik Ibsen tilbrakte sine siste måneder i byen før han forlot den for godt. Ut for å søke lykken. Jeg vet ikke om han fant den, men han skapte som kjent en del verdenslitteratur på veien. Det skal han ha. All respekt for det! Jeg har for øvrig både lest og sett de fleste av dramaene hans. Så kom ikke her! Men i motsetning til Henrik er jeg glad i byen min. Selvsagt er jeg forbanna på den også, noen ganger. Men jeg drar ikke fra den for det! Det skal JEG ha! Når sant skal sies, har jeg riktignok ikke skapt noen verdenslitteratur heller med mine små avisartikler. Og jeg tror knapt jeg hadde gjort det om jeg hadde forlatt byen min og dradd til Grimstad heller. Så det er sagt.

Jeg ringte og banket på flere ganger før jeg hørte brumming og banning innenfra. Omsider åpnet han døra og stakk hodet ut. Og la meg benytte anledningen til å si noe om det hodet. Det er trill rundt og stort som en femball. På toppen er det en rød tust som for anledningen sto rett opp som håret på en stivnet malerkost. Ørene er store og står rett ut som om de frenetisk prøver å fange opp signaler fra rommet. Kinnene har en umiskjennelig rødfarge og buler ut som om han skulle ha munnen full av ett eller annet. Haken – eller den øverste av dem – minner mest om en fersken utgått på dato, og nesen trakk seg liksom inn i ansiktet som om den vegret seg for å trekke inn luft. Øynene, som plirte desorientert mot meg, er blodskutte og ellers lite villige til å la seg åpne. Kort sagt: Han ser ut som Fredrik, min, så vidt jeg vet, eneste onkel. Og det er greit nok det.

– Men i jøsse nam, ere deg, Gutten! harket han. – Det var’a som … Du får stige på! Han tuslet foran meg inn i leiligheten. Igjen måpte jeg nesten av forundring. Leiligheten var så ryddig at en skulle tro hjemmehjelpen var fast ansatt hos ham. Han viste meg inn i stua, som inneholdt en ganske presentabel salong med to lenestoler og en sofa i lysegrått, et salongbord i lysebrunt tre, en gigantisk flatskjerm, en smal bokhylle med noen meter kriminallitteratur der jeg så at blant annet Jørn Lier Horst, Hans Olav Lahlum og Camilla Läckberg var representert. I en av hyllene lå en ordnet bunke av Illustrert Vitenskap. – Sett deg, Gutten, så ordner jeg kaffe, sa han og forsvant ut på kjøkkenet. Jeg satte meg i en av lenestolene og så meg om. Her var alt på stell. Jeg kunne ikke la være å sammenligne den med min egen, og kom fort til at Fredriks befant seg i en annen divisjon.

På en av veggene hang et maleri av den underfundige naivisten Nils Løberg. Skiensmannen som ikke begynte å male før han ble pensjonist.

– Lyst på en øl, Gutten? Eller eré for tidlig for deg? ropte Fredrik fra kjøkkenet.

– Alltid for tidlig, svarte jeg.

Fredrik kom inn med en ølflaske og et glass.

– Aldri for tidlig for denna gutten, gliste han. – Trakteren står og surklær. Snart blir det kaffe. Han satte seg, skjenket i glasset, tømte innholdet i seg og sukket tilfreds. – Og hva skyldes denne æren, sa han påtatt høytidelig. – Har aldri vært her før, du, Gutten.

– Det har ikke blitt til det, nei, sa jeg.

– Nils stakk innom her av og te. Tok en kopp kaffi og av og til en øl. Kjempegutt! Og for noen historier han kunne fortelle! Jobba på anlegg. En dag kom han tuslende med det bildet. Og det var ikke snakk om å betale! Fredrik fylte glasset igjen og drakk. Så reiste han seg, gikk ut på kjøkkenet og kom tilbake med en kaffekanne og to krus. – Jeg har en liten jobb på Gulset om et par timer, sa han. – Bare no småtteri med ei vifte over komfyren.

– Skjønner, sa jeg og satt og lurte på hvordan jeg skulle komme i gang. Jeg nippet til kaffen. – God kaffi, sa jeg.

– Er det noe du lurer på, Gutten? Siden du kommer sånn rett ut av tåka. Er det noe jeg kan fikse for deg? Bare å si det rett ut, Gutten.

– Tja. Det er ikke så enkelt, sa jeg. – Jeg er ikke så vant til å snakke om slike ting.

– Å, bare snakk rett fra levra. Jeg har hørt det meste, Gutten!

– Det er bare det at i det siste har jeg begynt å tenke mer på … mor. Det er vel alderen. Det at en begynner å tenke over livet sitt. Jeg vet ikke. Det er … mor. Jeg vet ikke noe om henne. Og så tenkte jeg at du kanskje – Skjønner, sa han og ble fjern i blikket. Han tømte i seg resten av ølet. Et øyeblikk så han sjenert ut. – Tja, du vet … ikke så enkelt det der. Jenny, sa han med en slags ømhet i stemmen. – Hu var … spesiell, ja. Jeg … var veldig glad i henne. Storesøstera mi. Men på en måte lillesøstera også. Følte alltid at jeg måtte passe godt på’a, om du skjønner. Ei skjør lita skjære, Jenny. Hu så alltid ut som hu var kommet til en gær’n verden. Ikke passa der hu var. Hu kikka alltid rundt seg og liksom undra seg over alt hu såg. Som om hu ikke skjønte bæret av hva som skjedde rundt seg. Som om alt var fremmed. Og at hu var kommet til gærnt sted, om du skjønner. Men allikevel skjønte hu liksom alt. Klok som ei ugle, skjønner du. Hu fikk liksom meg, og mange andre, til å ha følelsen av at det var vi som ikke skjønte en dritt. Og gudane veit om hu ikke hadde rett, eller hva tror du, Gutten?

– Ja, jeg fikk jo aldri … bli kjent med henne, sa jeg.

– Sant det, Gutten. – Men det kan jeg si deg, at Jenny var et fint menneske. Et utrulig fint menneske, ja. Hu var for god for denna verden … mener nå jeg da.

Jeg studerte onkelen min mens han satt og stirret inn i noe langt borte.

– Hva skjedde? Jeg merket at jeg hvisket nå.

– Tja … ikke godt å si. Jeg ble jo mer og mer opptatt av mitt. Det er jo sånn det blir med de fleste av oss. Da jeg dro i militæret og kasta bort mye tid på det, gikk Jenny på gymnaset som det hette den gangen. Hu snakka alltid om at hu en gang skulle dra ut i verden. Ut der hvor folk virkelig hadde det vondt, som hu sa. Og hjelpe dem. Folka som hadde det vondt. Det var på skolen hu traff faren din. Da jeg kom hjem igjen, fikk jeg meg et krypinn på Gjemsø, og fikk meg jobb på Hydro. Var en slags altmuligmann der. Jeg har alltid vært flink med hendane, uten at jeg mener å kyte av det. Men altså … da var Jenny og faren din i en slags fast følge. Fredrik tidde en liten stund og løftet blikket mot taket. – Skjønte aldri helt de greiene der. Med de to. Et umaka par, spør du meg. Jeg kunne aldri se for meg at det der kunne gå bra. Men det var lissom som om hu klamra seg fast til han. Det var jo ikke noen andre som var der for hennar, stakkar. Jeg var jo borte. Og foreldra våre … tja, for å si det som det var, de hadde vel nok med seg sjæl. Faren vår var stuer på Herøya. Og det var ikke ofte han kom edru hjem. Mesteparten av lønna hans gikk nok med til brennevin. Og mor … hu satt hjemme og strikka. Hu var ram te å strikke. Folk kjøpte ting av henne, gensere og skjerf og votter. Det var vel slik hu skrapte sammen penger te mat og sånn. Vi sulta aldri. Så Jenny hu … jeg vet ikke. Men jeg trur på en måte at hu var trygg sammens med faren din. Han var jo en særing, men han var liksom litt firkanta også. Fikk alltid regnestøkka sine til å gå opp, om du skjønner. Og det var alt som betydde noe for han. At regnestøkka gikk opp. Var lett å lese på den måten. Og det var kanskje det som føltes trygt for Jenny. Ja ja, en dag kom hu i alle fall og fortalte meg at de hadde gifta seg og kjøpt et lite hus i Øvregate. Jeg visste ikke hva jeg sku si, men jeg ønska hennar løkke te og håpa det beste. For hu fortjente det beste, Jenny … Fredrik ble taus og satt i sine egne tanker og minner. – Sånn er det med den saken, la han til avsluttende.

Jeg satt og tenkte litt på det han hadde sagt. Alt var jo nytt for meg. Men ville jeg egentlig vite mer?

– Hva var det egentlig som skjedde med … mor?

– Det får bli en annen skål, sa han og begynte å rydde av bordet. – Jeg må gjøre meg klar nå og stikke til Gulset. Har lova han kompisen min å fikse det i dag.

– Da så, sa jeg og reiste meg motvillig. Jeg snudde meg mot ham før jeg gikk ut. – Takk. For at du ville fortelle.

– Alt i orden, Gutten. Du får stikke innom igjen når det passær. Fint at du kom.

– Du … Fredrik, hvordan fikk du tak i denne leiligheten? Må ha kosta en del.

– Får bli en annen skål, det også, Gutten. Men jeg har vært gift en gang, jeg også. Tru det eller ei! Han gliste.

– Snakkes! Han lukket døra bak meg.

På veien gikk jeg ned i krypten i kirkeruinene på Kapitellberget. Sto der og kjente på fortiden. Det var mer enn nok å kjenne på. Jeg tenkte på Dag Eilivsson som dro på korsferd til Jerusalem sammen med Sigurd Jorsalafare og kom hjem og bygde krypt-kirke og kloster i Skien. Det med korsferden er usikkert. Hva vet jeg? Men jeg vet at han dro på hærferd til Irland med Magnus Berrføtt. Så han farta i alle fall en del før han dro hjem og begynte å bygge. Jeg tenkte på sønnen hans, Gregorius, som ble en av landets mektigste menn og bar gullhjelm. Jeg tenkte på mor, Jenny. Og det føltes som om hun fremdeles var like fraværende og fjern som de to førstnevnte. Jeg svippet innom Brekkeparken på hjemveien. Luktet på noen av de gamle tømmer-husene der. Jeg liker lukten av dem, og jeg liker å legge hånden på treverket og vite at det hadde holdt stand i århundrer. Det er noe trygt ved det.

Da jeg var på vei ut av parken, støtte jeg på en tidligere kollega, Jostein Nyhus, opprinnelig raulending, en lang, tynn stake av en mann. Han kom joggende og stanset da han så meg. Han hev etter pusten.

– Jøss, sa han, – er det den karen. Ute og rusler som vanlig.

– Og du er ute og jogger som vanlig, sa jeg. – Du liker det, har jeg skjønt.

– Tja, liker og liker, peste han. – Men jeg gjør nå det. Det er vel noe jeg er kommet til at jeg må gjøre.

– Hvorfor det?

– Tja, sa han nølende og stirret forundret på meg som om jeg hadde spurt om meningen med livet. – Nei, du vet, en vil jo gjerne leve så lenge som mulig.

– Hvorfor det?

Nå så han nesten himmelfallen ut.

– Nei, det er nå artig da. Å leve.

– Det er kanskje det, sa jeg. – Det vet jeg ikke så mye om. Men du får ha meg unnskyldt. Jeg må videre. Jeg gikk fra ham. Etter noen meter snudde jeg meg og oppdaget at han stirret etter meg som om han hadde opplevd noe merkelig. Jeg smilte for meg selv. Godtet meg litt, må jeg innrømme. Noen ganger går det en fanden i meg. Og jeg har glede av det når jeg en sjelden gang våger å ta det ut.

Finn Rasmussen hadde som ventet stått og lyttet etter meg, han åpnet døra og stakk hodet ut.

– Jaså, du er hjemme igjen, sa han.

– Ser sånn ut, sa jeg.

– Du, den skapdøra di …

– Den må dessverre vente, sa jeg. – Jeg har ting jeg er nødt til å jobbe med på PC-en.

– Ja ja, Men skrutrekker’n er klar. Det er bare å si fra når du er det.

– Det skal jeg huske på, sa jeg og låste.

– Snakkes! hørte jeg ham rope ute i gangen.

Jeg pustet lettet ut da jeg hadde lukket døra bak meg. Man skulle ikke ha naboer. Men i en boligblokk er det vanskelig å unngå det. Heldigvis er det fredelig i leiligheten min. Og jeg har ingen telefon. Jeg hadde en fasttelefon, men den sa jeg opp etter å ha blitt plaget av folk som skulle selge meg alt jeg ikke har bruk for, i flere måneder. Skal noen ha tak i meg, får de sende meg et brev. Heldigvis er det sjelden noen skal ha tak i meg. Dessuten har jeg e-mail. Jeg har lært meg å betjene den. Det tok sin tid. Det gjorde det også å lære meg å skrive på PC-en og sende mine små artikler til TA. Bare det var en angstfylt prosess for meg. Der har du meg.

Jeg måtte legge meg litt på sofaen. Hadde en del å tenke på. Mens jeg lå der, kom jeg på at jeg ikke ante hvor restene av min mor befant seg. Det er kanskje vanskelig for noen å forstå at jeg ikke har tenkt på det før. Jeg har alltid hatt en slags visshet om at hun ble kremert, men ikke tenkt på hvor asken ble av. Den ble vel plassert i ei urne. Det er vel slik man gjør det. Men hvor en eventuell urne i så fall befinner seg, aner jeg ikke, og har ikke tenkt på det heller før nå. Man vil sikkert tenke at det er underlig. Men nå har det seg jo slik at jeg er en underlig person. Jeg har ofte undret meg over meg selv. Nok om det. Jeg må vel spørre min far om det med urna. Det forekommer meg plutselig at det er litt viktig.

Jeg sovnet. Våknet av at jeg snorket. Det er fordelen ved å bo alene. Man vekker bare seg selv når man snorker.

Ja da, jeg vet at jeg burde laget meg en middag, men jeg dropper det rett som det er. Mye styr. Jeg smurte meg et par stykker brød med leverpostei i stedet. La på en par skiver agurk. Så ble det i hvert fall en om dagen, om ikke fem. Jeg laget meg kaffe også. Det er av de få tingene jeg er avhengig av. Det er jo etter hvert blitt sunt også har jeg sett. Uten at det har hatt noen betydning for meg. Hva som er sunt, varierer tydeligvis. Spis gulrøtter mens det er sunt, pleier man å si her. Når det gjelder mitt avslappede forhold til middag, må jeg si at Fjordland bidrar til å dempe min dårlige samvittighet i så henseende. Om det skulle ha noen interesse, noe det trolig ikke har, så holder jeg meg stort sett til pakkene med kjøttkaker, komle eller stek. Aldri fisk. Men det hender jeg åpner en boks med makrell i tomat. Så det er sagt. Eller sardiner. Så ikke du skal tro at jeg overhodet ikke spiser fisk.

Jeg vet at jeg surrer meg bort med intetsigende matprat, men det er jeg ikke alene om. Mange gjør det. Ikke minst på TV. Jeg gjør det helst når det er noen tanker som plager meg, slik tanker har for vane. Jeg tror ikke det er uvanlig at man plaprer i vei om likegyldige ting for å fordrive vanskelige ting. Som mat, eller været, eller fotball, eller fysiske plager som gnagsår, hemoroider og kalorier.

Kanskje jeg skulle prøve å skrive en artikkel i kveld. Eller lese Ken. Så får vi se i morgen. Jeg må vel ut og gå. Og så var det det med mor og urna.

Livet begynner å bli for mye for et enkelt menneske, tenkte jeg.