Sissel Lie

Ta på meg

Skjønnlitterær produksjon: Tigersmil, noveller 1986. Løvens hjerte, roman 1988. Granateple, roman 1990.

Ingen andre så min mor bade og andre noveller, antologi, Ewo, Lie, Olsen 1990.

Reise gjennom brent sukker, roman 1992.

Rød svane, roman 1994. Pusegutten er en drittsekk, barnebok 1995.

Pusegutten og den lille gule, barnebok 1996.

Svart due, roman 1997. Pusegutten er eldst og tykkest, barnebok 1997.

Bustehøner på bytur, barnebok skrevet sammen med Kjersti Lie 1998.

Pusegutter tåler nesten alt, barnebok 1999.

Svømmersken, skuespill innkjøpt av Nationalteateret, men ikke oppført, 2000.

Maske for et mørkere ansikt, skuespill, upublisert, 2002. Dansen, skuespill, oppført i Trondheim og Tromsø, 2004. Maske for et skjult ansikt, roman 2007.

Gjendiktninger:

Tristan Tzara, fem og tyve dikt, med Karin Gundersen, 1976. Kvinner i surrealismen, med Karin Gundersen, 1979.

Aldri fortelle sin drøm. Joyce Mansour, med Karin Gundersen 1996.

Stillheten etter dyrene. Merwin, med Karin Gundersen 2001. Dessuten andre faglige og skjønnlitterære oversettelser fra svensk, fransk og engelsk.

Fagbøker:

Sjelen har intet kjønn. Kvinner og kjærligheten i franske romaner på 1600-tallet og 1700-tallet, 1988.

Fri som foten. Om å skrive fagtekster, 1995.

Mor og Medusa, Portrett av den moderne kunstneren, 1999. Jakten på jeget. Blant amasoner og franske forførere, 2003. Kvinners surrealisme: Hyener og nattsommerfugler, 2011. Slipp ordene løs: Skriveprosess og fagtekster, 2012.

Samt vitenskapelige artikler i fagtidsskrift og artikkelsamlinger.

© Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2019

Forsidedesign: Kjersti Lie, etter en idé av Sissel Lie

Forsidefoto: Larry Li/Wikimedia Commons.

Grafisk utforming: Terje Nielsen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 8330 265 3 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 264 6 (trykk)

Skyggen av det store huset når nesten det lille. Spissen på taket lager en pil mot inngangsdøren. Den tykke trestammen utenfor ligner foten på en elefant, mens bjørketrærne ved det lille huset streber mot letthet og himmel.

Holder fast i dørhåndtaket. Stanser et øyeblikk, så ett og ett trinn innover det flislagte gulvet. Sitter du i mørket nå igjen?

Når mamma våkner, står de fremmede rundt henne i flombelysning. De snakker ikke til henne. De har blå poser på beina og blå plasthetter. Så toger de ut igjen. Hvem kan sovne med drepte drømmer i sengen?

Mamma er søt og rund i oval ramme. «Her er det jeg som bestemmer», sier toåringen. Pappa har knebukser og ser sjenert ut. «Det er ikke jeg som bestemmer», sier han. Det er lenge siden deres foreldre var små barn. Mødrene stirrer på meg.

Snart er alle borte.

Den som leter, kan bli overrasket over en liten pappa med ny pjekkert. En av de blanke knappene ble spist av en hund, men så hadde han bare kneppet feil.

Det var den tiden da elefantene danset tåspissdans i skogene.

Han ønsket seg en Sankt Bernhardshund, men forsatte hele livet å tro at store hunder ville spise knappene hans. Som gammel i rullestol ble han interessert i maurene på terrassen.

Hva gjør de med sine gamle på sirkus? Gir dem til tigrene som selv er blitt gamle uten tenner. Kanskje slippes tigrene ut i de store skogene med beskjed om å greie seg selv og sovner inn i de loslitte tigerpelsene sine.

Lenge før den blir gammel, angriper tigeren dyretemmeren i et ubevoktet øyeblikk, nei, faktisk står jeg med krakken i den ene hånden og pisken i den andre. Den hvite tigeren med de blå øynene setter tennene i meg, rister og slipper, griper meg igjen.

Ler en lav tigerlatter.

Det er elefanter rundt meg overalt. Avisen bekymrer seg for at elefanter skal fryse på våre breddegrader. Snabelen og ørene.

Jeg skriver på gule lapper og stirrer på ordene. Den samme digre steinen. Ingen adgang, ingen inngang. Jeg drømmer at jeg har tatt mammas seng. Jeg er ulykkelig og leter.

Elefanter er ekstremt empatiske. De rykker sverd ut av ukjente krigere for å redde dem fra den visse død. Faller deres egne, prøver de først å hjelpe dem opp, men forstår fort, og sørger så dypt at de slutter å spise og sove.

Mamma vil helst sittet i gyngestol på et travelt storgårdskjøkken slik det var da hun var liten. Jeg skal være mor, gå til og fra, servere og underholde.

Jeg passerer en butikk med klær til fest og forkledning. Kanin og løve, brud og sjømann. Er så tung i kroppen, klarer knapt å løfte beina.

Høyeste elefanttetthet på Borneo er 3,69 pr km2. Elefanten som lister seg i grå sommernatt, er en rømling fra sirkus.

Mamma er tapper. Hun sitter på gulvet med det ene beinet i en merkelig vinkel.

– Du blir vel med i sykebilen?

– Det er ikke plass, sier jeg.

– Jeg vet hvor du skal, hjem til den fyren din.

Jeg kjører henne langs en gul stripe gjennom sykehusets ganger.

– Hva skulle jeg gjort uten deg? sier mamma.

Minner gjemmer seg i musklene.

Jeg forestiller meg en kropp å legge seg inntil, og armer som holder fast. Det var ikke sånn, nei, det var aldri sånn. På maleriet har hun en blå vid overdel.

Ingen plass, magen hennes var for stor.

«Se for deg noen som har armene åpne for deg», sier terapeuten. «Hvor nær kommer du?» Jeg kan sitte ved siden av en kropp, men kroppen har ikke hode.

Gjemsel? Dum lek.

Vi sitter tett sammen. Mamma hører dårlig, og jeg vil nødig rope.

– Hva er det du gjør? sier mamma.

– Jeg strikker jakke til deg.

– Så fin, er den virkelig til meg?

– Jeg kan ikke være så lenge, sier jeg. Har en avtale.

– Jeg liker den gule fargen. Du er så flink med farger.

Som å gå i mørket gjennom et museum. Stole på at det er en vei ut. Noen få bilder er opplyst. De andre henger usynlig ved siden av. Hva er det jeg ikke vet, som jeg alltid har visst?

Folk går til og fra, prater og ler. Jeg sitter dyster i en stol med håret ned foran ansiktet. Minnets mange gråtoner. Jeg må høre på kroppen, slik akrobater må høre på kroppen for ikke å falle ned.

Bak hver gjenstand av elfenben ligger en død elefant.

Spor er slettet, fotspor, fingeravtrykk. De fleste jeg kunne snakket med, er døde, og hva skulle jeg spørre om? Her nytter det ikke å trekke i latekshansker og hvit overtrekksdrakt og sikre åstedet med gule bånd. Huset vi bodde i, er dekket av asfalten på en motorvei.