MERETE JUNKER

Tidligere utgitt:

Jenta med ballongen. Kriminalroman 2008

Tvillingen. Kriminalroman 2010

Pumasommer. Kriminalroman 2012

Venuspassasjen. Kriminalroman 2014

Vannmannen. Kriminalroman 2017

Merete Junker

Lillemann ildebrann

Kriminalroman

© Forlagshuset i Vestfold as / LIV Forlag 2020

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 8330 274 5 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 273 8 (trykk)

Omslagsdesign: Henrik Koitzsch

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

«För det ordnar sig, det gör det alltid,

jo, det löser sig, så brukar allt bli,

det kommer fixa sig till slut,

det är inget tvivel om, fast nu känns skiten sur,

och flera mil ifrån, det ordnar sig.»

Timbuktu, 2005, fra plata Alla vill till himmelen men ingen vill dö.

Kapittel 1

Søndag 18. desember 2016
Brage

En knapp uke før jul tok han motet til seg. De satt ved kjøkkenbordet og spiste suppe med hjembakt brød til.

– Mamma, kan vi få en katt?

– En katt? sa hun, og så ut som om hun tenkte, la skjea fra seg på kanten av den dype tallerkenen, grep en brødblings som hun brøt i små biter og puttet i munnen.

– Vet du at en katt kan bli tjue år gammel, Brage? Om tjue år er du en voksen mann på trettitre år, kanskje er du gift og har barn, kanskje bor du i et annet land, til og med. Vi kan ikke ha en katt, vi kan ikke ta på oss et sånt ansvar, vet du.

Han så ned i suppa, dro skjea mellom grønnsakbitene, gulrot, kålrot, persillerot, sellerirot, løk og purre, alt det Kyrre ikke likte. Han ville ha kattemat, tørrfôr og små bokser med et ubestemmelig innhold som luktet rart, og han skulle ha vann og ikke melk, det hadde han googlet seg til. Han så opp og møtte øynene hennes, grønne, nesten som Kyrres.

– Som jeg tenkte, sa han, spiste opp og reiste seg.

– Skal du ut?

– Ja, sa han.

– Møte Kyrre?

– Mm.

– Kan du ikke invitere ham hit da, Brage? Det begynner vel å bli litt kaldt å henge ute?

– Jeg har prøvd, men du vet, det går fint, sa Brage.

Hun reiste seg og rusket ham i håret, lo en liten latter og begynte å rydde av bordet.

– Jeg er så glad for at alt har ordnet seg, Brage, jeg visste jo at det ville skje, og du vet, noen ganger tar det bare litt tid å tilpasse seg nye omgivelser, sa hun.

Brage var glad for at hun var glad, men trist fordi han måtte lyve. Selv de hvite løgnene er løgner, pleide Granny å si.

– Du Brage, jeg har en avtale med en kollega i kveld, vi skal diskutere noen strategier før et viktig møte i morgen formiddag. Er det greit at du legger deg før jeg kommer hjem?

– Så klart, sa han.

– Du er ikke mørkeredd?

Han himlet med øynene, hun blunket med det ene øyet og kastet på håret.

– Hva ønsker du deg til jul, forresten? Du har ikke levert noen liste i år.

Han sto litt og tenkte. Han hadde jo forsøkt å komme med et ønske, men det skadet ikke å prøve på nytt.

– Jeg ønsker meg en voksen katt som ikke blir tjue år, men kanskje bare ti, sa han.

Hun ristet på hodet og klappet ham på kinnet, som om han var en liten gutt. Hun kom aldri til å slippe katten inn i huset her. Kyrre kom aldri til å bli hans katt, og snart kom det sikkert nye folk for å bo i nabohuset. Hvor skulle han gjøre av seg da? Moren forsvant inn på badet og kom ut igjen med røde lepper og mye mascara på øynene. Hun hadde skiftet til en kort kjole og tynne strømper. Hun hadde begynt å ha sånne møter i det siste, strategimøter, fordi de skulle lansere et nytt produkt, en slags ny miljøvennlig pakkeløsning som ville revolusjonere en eller annen innsamlingsordning for avfall i industrien. Som regel var disse møtene på lørdag formiddag, eller rett etter jobben, men nå altså på en søndag kveld.

– Jeg blir hentet om litt, sa hun.

– Skal du ikke kjøre?

– Jeg skal ikke kjøre om jeg blir hentet, Brage, sa hun, og han kunne høre at stemmen hennes virket litt oppgitt.

– Ok, sa han, – jeg går på rommet og ordner med noe. Ses i morgen.

– Stopp en hal, Brage! Klem.

Hun vendte ham kinnet. Han la sitt inntil hennes. Hun luktet godt, litt søtt og sterkt, som av blomster og busker om sommeren. Det lød et tutesignal utenfor, og moren skled på strømpelesten mot entreen, trakk på seg støvletter og kåpe, grep hanskene på speilhylla og vinket. Brage tok trappa til andre etasje i noen få byks, åpnet døra til morens rom, som lå i stummende mørke, og gikk til vinduet som vendte mot veien utenfor.

Bilen var en rød Tesla. Kollegaen hadde gått ut, og møtte henne i oppkjørselen. Han var høy og hadde frakk på. Han la armene rundt henne og holdt henne fast, hun la hodet bakover, han bøyde sitt forover. Brage snudde ryggen til og sank ned på gulvet under vinduet. Synet av moren hans sånn, det var skikkelig ekkelt.

Inne på sitt eget rom ble han stående under lampelyset og se på alt. De lysegrå veggene med plakatene, senga han ennå ikke hadde reid opp, skrivebordet med alle skolebøkene, kontorstolen i et lysegrønt ullstoff som klødde om han satte seg i den i bare boxeren om morgenen, Mac-en som var lukket, klesskapet og kofferten på toppen av skapet. Han fikk lyst til å rømme, pakke sakene sine og dra tilbake til Bergen, til Granny og Bess, til en verden der alt var lett og morsomt, selv om det regnet.

Han sukket, hentet to bokser kattemat på det hemmelige stedet nederst i skapet, så seg tilbake, slukket lyset og gikk ut, over til det forlatte nabohuset.

Kyrre kom smygende, som en grå skygge, så fort han satte nøkkelen i låsen. Verandadøra gled lydløst opp. Han slapp katten inn og låste bak seg med vrideren, famlet seg frem til de doble dørene inn til hulen deres og lukket dem straks, tente lighteren han alltid hadde i lomma og fikk fine flammer i de brune kubbelysene han hadde kjøpt på tilbud nede på PP Senteret.

Kyrre spiste med god appetitt og ville ikke gå ut igjen da han var mett. Brage hadde hentet enda en lenestol fra stua utenfor og flere tepper og puter oppe fra loftet. Han hadde satt stolene mot hverandre så det ble en slags binge, eller nesten som en slede, for ham og Kyrre. Slik holdt de varmen, og Brage kunne være borte fra hjemmet sitt i opptil tre timer uten å dø. Nå som moren var borte, kunne han jo gå hjem igjen, men han kunne ikke likevel, han måtte passe på Kyrre, varme ham, være puta hans, vennen og tryggheten i den iskalde vinterkvelden. Katter er ikke flokkdyr, som ulver og hunder, men de trenger mennesker, de trenger kontakt, det hadde han googlet. Man kan ikke bare forlate en katt. Brage trakk teppet opp til haka og stakk hendene inn under den varme pelsen til Kyrre, lukket øynene og dagdrømte.

***

Han bråvåknet av en fremmed lyd. Først skjønte han ikke hvor han var. Fingrene var stive og kalde. Han heiste seg opp i sittende stilling. Kyrre reiste seg, trampet med alle de fire beina mot lårene hans, før han hoppet ut av bingen. Et av kubbelysene hadde sluknet. Gråhvit stearin fløt ut over bordet, også den andre kubben var blitt nesten borte, kun en liten centimeter brunt var igjen. Rommet lå i mørke. Alle krokene gliste sorte og truende mot ham. Han kløv ut av bingen, stiv og støl – hva var klokka? Han klappet på lommene for å finne mobiltelefonen, men den måtte han ha glemt igjen hjemme, eller latt bli igjen, med vilje. Han blåste ut lyset, tente lighteren og åpnet de doble dørene til stua utenfor. Kyrre smatt ut og pilte bortover gulvet, som om han hadde en rakett i baken. Han lukket dørbladene bak seg.

Brage tok noen famlende skritt utover stuegulvet og glippet med øynene mot lyset. Det brant i noe ved trappa ute i gangen. Flammene slikket seg oppover mot taket, en diger mann sto med en kanne i hendene og skvettet væske utover gulvet. Det luktet som ved pumpene på en bensinstasjon. Et lite øyeblikk tenkte Brage at det var en drøm, han var fremdeles groggy i hodet – stearinlyset, var det hans skyld? Nei, det kunne det ikke være. Brage ville snu seg og løpe, men mannen vendte seg mot ham i det samme. Det lyste oransje rundt ham, i et sprang bykset han mot Brage. Han så knyttneven reise seg i en bue, så kom mørket.

Kapittel 2

Mandag 19. desember
Torp

Politiførstebetjent Eline Torp våknet av alarmen, famlet etter mobilen og slo den av, vred seg rundt og la armen forsiktig over på motsatt side av senga, bare for å oppdage at plassen ved siden av henne var tom, fingrene grep tak i et dødt hylster av en dyne, hun kravlet seg nærmere, som om hun søkte etter Sigmund, lette etter ham, før hun slo øynene opp og våknet helt. Sigmund var ikke her. Ikke schæferen hennes, Freddy, heller. De var på vei til Berlin, kanskje fremme allerede. Hun sank tilbake mot sin egen pute og stirret ut i mørket, lyttet etter lydene som ikke var der, slang beina over kanten og sto opp.

En kort dusj senere gikk hun på nakne føtter ned på kjøkkenet og tente lyset. Mekanisk laget hun havregrøten mens hun åpnet PC-en, satte trakteren i produksjon og konstaterte at desembernatta ikke hadde vært av det stille slaget. Hennes egne kolleger tvitret om slagsmål i bygatene, julebordfyll ut av en annen verden i Skien og Porsgrunn, et ransforsøk av en drosjesjåfør på Heistad og en husbrann på Moldhaugen. Hun spiste langsomt mens hun leste, fylte kaffekruset og fortsatte å skumme nettavisene, kastet korte blikk mot klokka på veggen som hurtig tikket seg mot avgangstid. Langsomt, kanskje i takt med blodsukkeret, steg humøret. Verden besto, og hadde ikke endret seg nevneverdig siden hun omsider sovnet lenge etter midnatt, lengtende og en smule mørkeredd, lyttende til knepp og knirk fra huset, til vinden og en bil på tomgang ute på veien, litt oppgitt over seg selv og sin egen mørke fantasi.

Hun tok seg i å smile da hun gikk opp for å kle på seg og stelle seg ferdig. Om en knapp uke skulle hun selv fly til Berlin for å feire jul sammen med Sigmund og Freddy, de hadde bare reist i forveien, kjørt av sted med stasjonsvogna stappet med ting som moren hans skulle ha nedover. Eva Boye. De skulle feire jula med dem, med Eva og hennes nye mann i deres gamle byhus i hennes nye land.

Eline la mascara på vippene over de blå øynene. Hun gledet seg til jul, til denne jula, som ville bli helt annerledes enn alle andre julefeiringer hun hadde opplevd i sitt, veldig snart, trettifire år lange liv.

Hun kneppet kåpa og dro en matchende, lyseblå lue ned over ørene, trakk de myke skinnhanskene over hendene og låste seg ut. Bilen sto i carporten, fri for is, men kupeen var kald.

Hun var kommet opp på avdelingen på Grenland politistasjon på Myren da overbetjent og makker gjennom de siste sakene, Tom Nohre, kom mot henne i gangen med en dyster mine i ansiktet.

– Eline, kan du ta en titt på denne rapporten fra i natt? Jeg vil ha deg på saken og jeg vil at du blir med krimteknikerne ut, vi tar det på møtet, men det er altså snakk om en brann på Moldhaugen, et eldre hus, sa han og rakte henne en utskrift fra loggen.

– Huset skal ha vært leid ut de siste årene, men var for tiden ubebodd, ifølge naboene. Røykdykkerne observerte et forkullet lik i ruinene. Det er ikke brakt ut ennå, vi avventer nedkjøling før vi går inn, men fint om du kan ta kontakt med huseier og få ut mest mulig info før møtet. Det har vært et helvetes pes på Operasjonssentralen på tampen av natta og i morgentimene, så ingen har rukket å informere huseier.

– Klart, sa Eline, og skummet raskt gjennom opplysningene fra loggen. Eierens navn og telefonnummer var streket under med kulepenn.

Hun dro en hånd gjennom det kortklipte, mørke håret mens hun så etter den høye, nesten magre skikkelsen til Nohre der han hastet videre nedover gangen. En av de aller beste etterforskerne på huset, en lettelse å få jobbe i hans team. Han snudde seg og ropte tilbake til henne: – Vi går ikke ut med likfunnet ennå, Eline. Vi venter til dere har vært inne.

– Greit! Hun hevet to fingre i været som tegn på at ordren var oppfattet, gikk inn på det lille kjøkkenet og forsynte seg fra kanna med traktekaffe, satte seg og finleste opplysningene i loggen mens hun langsomt satte kruset til leppene.

Eldre trehus, fra slutten av 1800-tallet, sentralt plassert, nært sentrum av Porsgrunn, ubebodd. Eline kunne se det for seg, og kunne ane hva som, mest sannsynlig, var skjedd der inne. Iskalde vinternetter, en eller flere av byens løse fugler kunne ha tatt seg inn, uforsiktighet med åpen flamme, kanskje en peisovn, et stearinlys som veltet, en sovepose i flammer, og rusen så tung at bevisstheten var slått av. Slik kan man dø, uten å merke det, tenkte hun. Men det fantes også hundre andre forklaringer.

Før hun slo mobilnummeret, googlet hun huseieren, en Arvid Sunde, uten å få andre treff enn et på Gule sider, et telefonnummer og en lokal adresse på den andre siden av byen. Sunde svarte på det andre ringesignalet og virket oppskjørtet. Han var blitt oppringt av en nabo til huset på Moldhaugen for få minutter siden, og var på vei ut for å se. Han kunne bekrefte at huset var ubebodd og hadde vært det siden midten av oktober, da studentene han leide ut til hadde flyttet. Han hadde avventet videre utleie fordi huset hadde et stort vedlikeholdsetterslep. Han hadde ikke bestemt seg for hva han ville gjøre med det, pusse opp eller selge. Eline noterte. Før hun rakk å stille spørsmålet, ga han henne navnet på selskapet der huset var forsikret, og la til at han selv hadde oppholdt seg hjemme da det begynte å brenne i natt. Hjemme, sammen med kone og to barn, la han til, så hun skulle vite at han hadde et alibi. Huset hadde han arvet etter sin mor. Det var barndomshjemmet hans.

Forsikringssvindel, tenkte hun, han er redd for å bli mistenkt for noe, ivrig etter å bedyre sin uskyld.

– Sunde, sa hun rolig, – vi starter jobben med å finne brannårsaken senere i dag, du kan ta det helt med ro, foreløpig, så holder vi kontakten. Bare ring om det er noe du lurer på.

Hun avsluttet samtalen. Om han ville tenne på sitt eget hus for å innkassere forsikringspengene, var det selvsagt lurt å ha et alibi, eller å finne seg en medsammensvoren.

Kapittel 3

Krimteknikerne hadde jobbet med sporsikring i flere timer allerede, men først nå, over et halvt døgn etter at det begynte å brenne, var det mulig for politifolka og representanten fra el-tilsynet å gå inn i ruinene. Sperrebånd og en morsk politibetjent holdt skuelystne på avstand. Mørket, kulda og en sur vind gjorde sitt til at de hyppige besøkene av nysgjerrige mennesker med mobiltelefonene i fotopositur ble av stadig kortere varighet.

En presenning var spent opp over den delen av taket samt endeveggen som var utbrent for å hindre nedbør i å trenge inn i rommene og ødelegge spor. Halve huset sto fremdeles relativt intakt utvendig. Hvordan det var fatt innvendig, kunne hun ennå ikke se. Eline trakk den lyseblå kåpa tettere om kroppen, vel vitende om at det bare var et kort øyeblikk til hun måtte ta den av og ikle seg den hvite vernedressen. Hun hadde vært hjemom og hentet ullstillongs og en tykk genser, skjerf og pannebånd. Hun trakk pusten og gjorde kort prosess med bekledningen. Det kunne gå flere timer til hun kom seg inn i varmen igjen.

Overbetjent Morten Bekkevold, sjefen for krimteknikerne, tok imot kåpa hennes.

– Har dere funnet noe av interesse utenfor, Morten? spurte hun.

– Ja, en av glassrutene i verandadøra på baksiden av huset ser ut til å være skåret ut, ikke knust, og døra er deretter åpnet med en vrider på innsiden, den var ikke låst, men lukket. I tillegg står to kjellervinduer åpne, og ifølge brannvesenet var en takluke på loftet åpen, flammene sto rett til værs gjennom luka.

– Påtent?

– Ikke usannsynlig. Full gjennomtrekk, mye oksygen, prima næring, sa han.

En villet handling, kanskje, kanskje ikke, tenkte hun. En ulykke, mordbrann, eller en brann ment for å skjule et drap, eller selvdrap, om en skulle ta med alle eventualiteter.

– Det finnes to tråkk inn mot huset, ett fra nabohuset på den andre siden av hagen, på baksiden her, og ett fra skogholtet til høyre for huset. Han pekte ut i tussmørket. – Men ingen tydelige avtrykk, bare som en slags nedtråkket, svak sti, om du skjønner, og det behøver jo ikke å bety noe. Kanskje er det noen som har brukt nabohagen og hagen her som en snarvei mellom gatene på begge sider av husene. Folk er late, vet du. Her vi står nå, er det grus, som du ser, og ingen merker vi kan bruke til noe, og om det hadde vært noen, ble de ødelagt av brannfolka i natt.

Eline nikket. Kollegene Tim Skare og Lilly Rasmussen hadde vært opptatt med rundspørring i nabolaget i flere timer. Om noen hadde for vane å tråkke over eiendommene, ville de få avklart den saken. Brannårsaken var på ingen måte kjent, til tross for opplysningene fra Bekkevold, og liket var ennå ikke hentet ut, det ville bli liggende der inne til teknikerne hadde gjort sitt, samlet spor og fotografert åstedet. Ingen var meldt savnet, enn så lenge. Om den døde var en av byens rusavhengige, kunne det ta tid før han eller hun ble savnet, det visste hun godt fra før.

– Da går vi inn, sa Bekkevold. – Er du klar?

Eline bekreftet. Noen hadde satt opp arbeidslys der inne, og en krimtekniker, Are Josefson, var i gang med fotograferingen. Det luktet intenst av brent treverk, surt og skarpt. Mannen fra el-tilsynet hadde funnet sikringsskapet i gangen og var opptatt med sitt. Til tross for Bekkevolds antakelser om ildspåsetting, kunne en feil på det elektriske anlegget ha forårsaket brannen, det skjedde ikke så rent sjeldent. Alle muligheter skulle undersøkes. Bekkevold viste henne tegninga over husets to etasjer, streket opp i ujevne linjer, omtrentlig, med kulepenn på et A4-ark. En tegning huseieren hadde laget da han var innom tidligere i dag.

– Vi står her, sa Bekkevold og pekte på overgangen mellom vindfanget og gangen innenfor. Til høyre førte en trapp opp til andre etasje der soverommene og badet var plassert, til venstre lå kjøkkenet, og rett frem, en stue med utgang til en veranda med overbygg, og til høyre for stua, et arbeidsrom. Et relativt lite hus, kanskje seksti kvadratmeter i grunnflate, resonnerte han nærmest for seg selv, med lav og mumlende stemme.

– Jeg har for vane å snakke høyt med meg selv når jeg undersøker et åsted, sa han. – Du må bare avbryte, spørre og grave om det er noe, Eline.

De gikk over terskelen, inn i gangen, hun snudde hodet mot restene av trappa og så det med det samme, det var som om lukta også forandret seg, brent tre blandet seg med stekt kjøtt, som når de grillet om sommeren. Hun skulle til å brekke seg, trodde hun var forberedt, men var ikke det. Den korte fartstiden som etterforsker hadde aldri brakt henne til et slikt åsted. Hun hadde aldri sett et brent menneske. Skutt, kvalt, druknet, ja, men ikke brent.

Bekkevold grep henne forsiktig rundt skulderen og klemte den, faderlig.

– Vi må gjennom dette her, men om du trenger luft, så bare gå ut litt, jeg venter, sa han.

Hun tok seg sammen. Han rakte henne et munnbind. Hun lukket nesa og pustet kun gjennom munnen. Det hjalp.

Den brente kroppen lå nederst i trappa. Kun vangen og et par av spilene i rekkverket var noenlunde intakt, i den forstand at det var mulig å se at det for litt siden faktisk hadde vært en trapp der. De to veggene som sto oppreist, var svarte og flammespiste, takkonstruksjonen var delvis rast sammen og lå på kryss og tvers.

Kroppen lå i en slags fosterstilling, litt krøket sammen med armene bøyd og trukket inn mot brystet. Leppene var borte, ørene, håret, skallen var sort og naken, tennene belagt med sot.

– Det var et lite menneske, hvisket hun.

– Nja, sa Morten Bekkevold, – det er ikke så lett å si. Kanskje ikke så høy, men vi får avvente obduksjonen. Du vet hva som skjer når du legger en stor oksestek i stekeovnen. Når du tar den ut igjen etter endt steketid, er den langt mindre enn da du la den inn. Væsketap, vet du. Seksti prosent av menneskekroppen består av vann.

Bekkevold bøyde seg ned over liket og mumlet en lang rekke setninger hun ikke fikk tak i.

– Mann eller kvinne? spurte hun.

– Jeg vet ikke. Det er få holdepunkter her.

De trådte til side og ble stående litt på avstand mens kollegaen gjorde ferdig fotojobben rundt liket.

– Bikkja er her, sa representanten for el-tilsynet. Han var åpenbart en innadvendt type, og hadde ikke presentert seg.

En schæfer med potesokker ført av en uniformert tjenestemann viste seg under presenningen. Eline smilte under munnbindet, til tross for tragedien og alvoret og lukta av død. Hunden liknet på Freddy, schæferen hennes, men Freddy ble aldri noen dyktig politihund, slik meningen en gang var. Derfor ble han hennes turkamerat og sofagris, i øyeblikket på ferie i Berlin.

Det tok den trenede hunden noen få sekunder før den markerte ved enden av trappa, der en forhøyning av noe udefinerbart lå i en liten, forkullet haug som kunne ha vært hva som helst. Tre, papp, tekstil, noe brennbart, dynket i en brennbar væske, diesel, tennvæske, rødsprit, kanskje bensin, men trolig ikke. Bensin har det med å eksplodere, og har man ørlite kunnskap om brannstifting, bruker man ikke bensin, med mindre man er villig til å ta risken på selv å bli brannskadd. Eline visste litt, men ikke mye om et brannåsted.

– Det kan stemme, sa Bekkevold. – Du vet, Eline, en brann utvikler seg i løpet av sekunder oppover i høyden, bruker minutter horisontalt, til sidene, og timer på å bevege seg nedover i bakken eller i gulvet. Ofte ser vi en slags vifteform, som her, ser du?

Hun fulgte blikket hans, men syntes ikke hun kunne se noen typisk vifteform. Det var mer eller mindre sotsvart overalt.

– Det krever kanskje et trenet øye, mumlet Bekkevold.

Mobilen hans ringte. Han hadde proppen i øret og svarte mens han fremdeles holdt øynene festet oppover mot taket, som var delvis borte. Det blafret i presenningen. Han snakket i en liten evighet, med Tom Nohre, antok Eline, gjentok funnene, hundens markering, avtalte noe om begravelsesbyrået og henting. Hun gikk gjennom gangen, trådte over de sammenraste takbjelkene og kom inn i stua, som så relativt uberørt ut, bortsett fra belegget av sot. Den andre kriminalteknikeren, Josefson, og hundeføreren med bikkja var i ferd med å gå inn gjennom de doble dørene til rommet innenfor. Lyset fra hodelyktene de alle var utstyrte med, danset over de mørke veggene. Utenfor de gardinløse vinduene mot hagen hadde kveldsmørket ingen effekt mot den matte soten.

– Jøss! Få lys inn her! ropte Josefson.

Kapittel 4

Lyskasteren var på plass.

Eline Torp trengte seg frem ved siden av Josefson. Rommet innenfor de doble dørene fra stua var lite. Et tykt teppe dekket vinduet, spikret fast til belistningen, et skrivebord der det sto noen skåler og en kopp, et par små hermetikkbokser av et eller annet slag og flere tomme colaflasker langs den ene veggen, pledd, mange pledd, hulter til bulter i to lenestoler som var satt sammen til en liten seng, et lite bord med kubbelys og en fyrstikkeske. På gulvet lå det en bunke aviser og noen bøker.

Det første som slo henne var at antagelsen hennes om at det hadde vært fremmede, kanskje rusavhengige, inne i det tomme huset, var riktig. Samtidig var det noe som manglet, noe som fikk bildet til å virke feil, uferdig. Ingen aske, ingen sigarettstumper i skålene, litt for mye orden. Skålene og tomflaskene sto på rett linje. Selv hermetikkboksene sto stablet. Og bøkene, hun lente seg fremover. Ungdomsbøker. Krim for ungdom. Herregud.

– Ingen inn! sa Josefson.

Bekkevold kom til. Han entret rommet og ble stående og ta det inn, bøyde seg og sjekket lenestolen, studerte gjenstandene på skrivebordet og snudde seg mot de tre i døråpningen.

– Kattehår, og kattemat, men ingen katt. Fingeravtrykk, DNA, her vil vi finne flust. Til arbeidet, Josefson, kanskje finner vi likets identitet i arkivet, sa han dystert. – Om det nå er liket som har oppholdt seg her inne, med katt, en grå katt.

De overlot rommet til Are Josefson. Eline kunne høre lyden fra kameraet mens han dokumenterte innboet.

– Det er innkalt til en pressekonferanse på Myren, sa Morten Bekkevold. – Juristen tar det, sammen med Nohre. Byrået kommer for å hente liket om litt, og da blir det masse spekulasjoner.

– Fremdeles ingen som er meldt savnet? spurte hun.

– Nei, ingen, men et drøyt halvt døgn er jo ikke så lenge, heller.

De gikk ut for å trekke luft. Kun en håndfull mennesker, de fleste unger, holdt fremdeles stand utenfor sperringen. Det hadde begynt å snø. Store filler dalte mot bakken og la seg til ro. Vinden hadde løyet, og det kjentes mindre kaldt enn da hun ankom åstedet. Bekkevold tente en sigarett og suget innholdet i seg med en intens iver. De sto som to snømenn i mørket uten å si noe, i le for innsyn, bak krimteknikernes sorte Mercedes, før de gikk inn igjen.

Bilen fra begravelsesbyrået rullet langsomt frem mot innkjørselen. Sperrebåndet ble løsnet og bilen rygget inn, så langt det lot seg gjøre. To menn kom ut. Alvorstyngede, med lukkede ansikter. Liket ble løftet over i posen. Eline snudde ansiktet mot åpningen til stua. Det var som om en enda sterkere lukt bredte seg idet de løftet på liket. Hun tok noen skritt bort fra båra og hørte glidelåsen i posen bli trukket igjen.

Prosedyren videre herfra var velkjent. Bilen kom til å kjøre rett til Oslo universitetssykehus, der liket ville bli obdusert. En gang i løpet av morgendagen ville de få den foreløpige obduksjonsrapporten.

Mobilen hennes ringte, hun dro den opp og svarte, ble stående stiv og lytte, kjente hjertet synke, bøkene, krim for ungdom.

– Tretten år? sa hun inn i mobilen. – I nabohuset, bak hekken?

Kapittel 5

Eline Torp noterte på blokka hun støttet mot knærne. Fingrene var fremdeles kalde. Hun holdt hardt om kulepennen og skottet over på kollegaen Tim Skare, som nådde frem rett etter henne. Han lente overkroppen fremover, lyttet til kvinnen med det lange, røde håret som snakket fort og ganske usammenhengende. Bettina Langslet, førtito år gammel, mor til tretten år gamle Brage som ikke hadde vært på skolen i dag, og som ikke hadde noen venn som het Kyrre, jo da, det gikk en gutt i klassen hans som het Kyrre, men denne Kyrre påsto at han aldri hadde tilbrakt et eneste minutt sammen med Brage de siste månedene, mens Brage selv hadde fortalt moren at han var sammen med Kyrre hver ettermiddag, og slik hadde det vært siden oktober.

– Han har løyet for meg om alt dette i flere uker, pep Bettina Langslet, – og nå er han bare borte.

Eline så for seg den forkullede bylten uten hud, uten øyne, uten ører, uten hår. Bylten som for kort tid siden var puttet i en likpose, bylten som i dette øyeblikk var på vei til Oslo i en bil fra begravelsesbyrået for å bli obdusert, skåret i, åpnet, undersøkt, analysert. Hun så på armbåndsuret. Ennå var ikke pressekonferansen på politihuset på Myren over. Ennå var det ikke mange som visste at et lik var fjernet fra brannruinene på Moldhaugen. Ennå visste moren til Brage ingenting om alt dette, men snart ville hun, og alle andre, få vite det. Snart ville hun bryte sammen, og tenke, slik Eline alt hadde tenkt, at det kunne være Brage.

– Har dere noe kjæledyr av noe slag her i huset? spurte Eline.

– Nei, sa Bettina. – Hvorfor spør du om det?

– Du skal bare svare på det vi spør om, sa Tim Skare, fort. – Det er sånn det fungerer. Vi kan ikke grunngi alle våre spørsmål. Så det fantes ingen kjæledyr, ingen katt, ingen hund og ikke noe marsvin?

– Brage ønsket seg en katt, sa moren. – Men vi kan ikke ha noen katt. De kan bli tjue år gamle, og vi … har flyttet mye og kommer kanskje til å flytte igjen, så det går ikke, vi kan ikke drasse rundt på en katt, de liker ikke slikt, katter er bofaste, de vil bo på ett sted.

Mobilen til Eline ringte. «Tom Nohre» viste displayet. Hun unnskyldte seg og gikk ut på trappa mens hun svarte.

– Noe nytt om guttungen?

– Nei, han er ikke kommet hjem, sa hun og fortalte ham om «vennen» Kyrre i klassen.

– Oh shit, sa Nohre.

– Og han ønsket seg en katt, sa Eline. – Skal jeg skaffe DNA? Tannbørsten?

– Gjør det, sa Nohre. – Pressekonferansen er over og likfunnet offentlig, de taster jo som ville gale de folka der. Har hun noen pårørende i nærheten?

– Nei, ingen. Bettina Langslet og sønnen er nye i byen. Skaffer du noen hit, så fort som mulig?

– Ja, og dere tar full forklaring, få hele hendelsesforløpet, på minuttet, før hun kollapser. Jeg sender noen etter tannbørsten med det samme. Jo fortere vi får avklart identiteten, jo bedre.

Eline Torp kom inn i stua igjen og satte seg i stolen hun nettopp hadde forlatt.

– Vi tar det helt fra begynnelsen, Bettina. – Du dro hjemmefra i går kveld klokka atten tretti?

– Ja, sa hun. – Jeg var i møte med en kollega, vi skulle planlegge litt i forkant av et møte i dag tidlig, et viktig møte.

– Så du kjørte hjemmefra til hvor?

– Til kontorene våre i Næringsparken på Herøya, sa Bettina.

– Du kjørte selv? skjøt Tim Skare inn.

– Nei, jeg ble hentet, sa Bettina, – av kollegaen min.

– Som heter? sa Eline og vekslet blikk med Skare.

– Magnar Moe-Holmen, sa hun. – Han er partneren min, vi er tre partnere i WGT.

– Dere dro rett til Næringsparken, eller stoppet dere underveis?

– Vi dro rett dit, sa hun.

– Var det andre til stede på møtet?

– Nei.

– Kjørte han deg hjem igjen?

– Nei, jeg tok en taxi.

– Og han?

– Han tok den samme taxien, men vi stoppet først her, nesten hvisket hun.

– Hadde dere drukket? spurte Skare.

– Ja, litt, sa hun.

– Hvor mye?

– En flaske vin, og litt champagne.

– Var det et reelt møte, eller har dere et forhold, du og Moe-Holmen? spurte Eline.

– Hvorfor må jeg svare på slike spørsmål? sa hun sint. – Det er jo Brage dette gjelder!

Eline kremtet.

– Ok, Bettina, når kom du hjem?

– Litt over tolv.

– Så du Brage da du kom hjem? Gikk du inn på rommet hans?

– Nei, jeg regnet med at han sov. Jeg gikk ikke inn på rommet hans.

– Og i dag morges? Snakket du med ham?

– Nei, jeg forsov meg og regnet med at Brage hadde gått til skolen, klokka var nesten ni da jeg våknet.

– Så det betyr at du ikke har sett Brage siden halv sju i går kveld, sa Tim Skare.

Bettina begynte å gråte. Hun hikstet og hulket en god stund og tørket nesa med ermet på genseren om og om igjen. Ansiktet hennes ble hovent og rødt.

– Jeg er ikke en dårlig mor, sa hun med en stemme som skalv. – Det har aldri skjedd før at jeg har vært borte sånn, vært uansvarlig og ikke passet på, det bare skjedde, denne ene gangen.

– Hvor lenge har du hatt et forhold til Moe-Holmen? spurte Skare.

– Vi har ikke noe forhold, sa Bettina. – Vi har ligget sammen, fem ganger! Jeg trengte det. Han også. Han er nyseparert!

Det ringte på. Eline reiste seg og åpnet. Utenfor sto en patruljebil. Betjent Aslaksen holdt frem en bevispose og ba om å få tannbørsten til Brage. Eline ba ham komme innenfor.

– Bettina, sa Eline inn mot stua. – Kan vi få se rommet til Brage nå? Det kan være vi finner noe av interesse der.

Bettina reiste seg og gikk foran opp trappa til andre etasje. De trengte seg sammen utenfor det litt overmøblerte gutterommet. Skolesekken sto på gulvet ved skrivebordet, senga var uoppredd, skolebøkene lå i stabler. Eline gikk inn og trakk ut noen av bøkene i hylla over skrivebordet, Aslaksen og Skare ble stående i gangen utenfor.

– Leser han mye?

– Ja. Kattekrigerne, tror jeg, og noe krim. Ungdomsbøker.

Elines hjerte gikk til bunns igjen. Så mange tegn.

– Mobiltelefonen hans? spurte hun og pekte på iPhonen i rosegull som lå på bordet.

– Ja, han er ikke så opptatt av den, svarte moren.

– Har du koden?

– Nei.

Eline puttet mobilen i en bevispose.

– Du, vi må ha noe DNA fra Brage for å sammenlikne om vi finner noen spor, sa Eline, så tilforlatelig hun kunne.

Moren til Brage lot seg ikke lure av stemmen hennes, hun satte i et langt og sårt ul. Det gikk gjennom marg og bein. Bettina Langslet var høyt utdannet, jobbet innenfor teknisk sektor på gründernivå og kunne trolig mer om DNA enn Eline Torp selv kunne.

Tannbørsten til trettenåringen gikk i posen. Tjenestemannen, Aslaksen, forsvant ut av huset og inn i den ventende patruljebilen, alt mens Bettinas jammer og hulk fulgte dem alle.

Eline gikk til vinduet og så ned på det brannherjede nabohuset bak den høye, grønne hekken nede i hagen, der snøen hadde lagt seg i et tynt lag over plenen. Et frukttre sprikte med nakne greiner. Fra dette vinduet hadde Brage kunnet se det tomme huset, tenkte hun.

Bettina satte seg på senga til sønnen sin og grep hodeputa, trykket den mot brystet og gjemte ansiktet i den.

Endelig kom det folk fra kommunens kriseteam. Helsepersonell med kunnskap om mennesker i dyp fortvilelse og sorg.

– Bettina, sa Eline og satte seg ved siden av henne, la armen om henne og strøk henne forsiktig langs overarmen. – Vi har funnet en død person i brannruinene. Vi vet absolutt ikke hvem det er ennå. Personen er brakt til obduksjon. I morgen vet vi kanskje mer. Du vil møte nyheten i alle medier nå, men husk, vi vet ingenting.

Kapittel 6

Moe-Holmen

Magnar gikk frem og tilbake over gulvet. Av og til stoppet han opp, stilte seg ved et av vinduene i det store hjørnekontoret og stirret ut over Næringsparken: Den sov aldri, den dormet og senket hjerterytmen, ja, men den lå aldri helt stille, kveilet sammen som en rev med hodet under halen, ikke som i søvnen. Han fulgte med på en liten maur i den hvite snøen der nede. Kanskje en nattevakt.

Lyset fra PC-skjermen trigget lysten til å sette seg ned og google, men han motsto fristelsen. Ingenting hadde han googlet, hverken før eller etter katastrofen, ingen digitale spor skulle felle ham. Han hadde lest avisenes nettutgaver, så klart, overskriftene og det de lot tilflyte av ingresser, de første setningene, men hadde motstått fristelsen til å åpne alt som handlet om brannen. I morgen skulle han kjøpe alle papirutgavene, de som ikke ble levert i postkassa nede i hallen. Han måtte holde sin sti ren og plettfri, slik han hele tiden hadde gjort, minimere risiko. Om han noen gang kom i politiets søkelys, skulle de ikke få dette på ham, at han hadde googlet.

Igjen og igjen hadde han gått gjennom hendelsesforløpet i hodet, og hver gang konkluderte han med at han var trygg. Arno var selvsagt en sikkerhetsrisiko, men like fullt en risiko han var blitt nødt til å ta, og han stolte på Arno. Arno var proff, virkelig proff, og han hadde mer enn nok på Arno til å stoppe kjeften hans herfra til gamlehjemmet.

Han skrådde over gulvet og hørte hvordan lærsålene klakket mot parketten før føttene fikk feste på det persiske teppet, et han hadde tatt med seg fra huset da han og Cecilie delte boet. Hun ville ikke ha det, han ville heller ikke ha det, men syntes det var for galt å kvitte seg med det. Det var Cecilie som på død og liv skulle ha det, i sin tid, og det hadde kostet en formue, men hun hadde endret smak. Enn så lenge fikk teppet bo på kontoret, her ville det ligge trygt. Han satte seg i sofaen under Nupen-bildet i blått, bøyde seg fremover og la hodet i hendene, rugget kroppen frem og tilbake i noen lange sekunder, før han igjen skjerpet seg.

Han satte seg motvillig til PC-en og åpnet et av dokumentene som omhandlet hans eget prosjekt, leste setning etter setning med øyne som ikke så, reflekterte med en hjerne som ikke var med. Han så på bildene og leste bildeteksten, det var enklere. Grafene, diagrammene, alt fløt sammen og bort, som uinteressante bilder utenfor et togvindu.

Alt de hadde fått til! WorldGreenTechnology, WGT, gründerselskapet var oppe og sto, den første kontrakten om produksjon var allerede inngått, flere lovende samarbeidspartnere sto i kø for presentasjon og forhandlinger, markedet virket umettelig på løsningene de kunne tilby, han selv og partnerne, Bettina Langslet og Trygve Andersen, satt på ulik kompetanse, men i bunnen, en solid, nærmest imponerende utdannelse innen teknologi, kjemi og industridesign. De hadde ansatt folk i et rivende tempo, vokst fra tre til tolv i løpet av få måneder, alt gikk veien, alt de tok i, det boblet og sydet i lokalene i Næringsparken på Herøya. Gammel, skitten, forurensende industri var i ferd med å bli byttet ut med ren, fornybar, grønn og grønnere, på den samme marken, her på Hareøya, der det en gang løp ville harer, frie og lykkelige, på grønne sletter, der Norsk Hydro og Elkem, med Sam Eyde og Kristian Birkeland i spissen, skapte datidens industrieventyr på begynnelsen av det forrige århundret. Nå var det andre tider, verden var klar for nye løsninger, og løsningene var WGTs og andre grønne selskapers.

Han tenkte på sitt eget prosjekt, som ville revolusjonere måten man gjenvant papir på. Det handlet om selve deikingen, den industrielle prosessen der man fjernet trykksverte og andre stoffer fra for eksempel aviser og boksider. Den nye kjemiske formelen besto av ingredienser ingen før hadde tenkt på, ufarlige for miljøet. Produktet skulle vaske papiret så rent at det kunne gjenvinnes igjen og igjen, i den samme kvaliteten som det opprinnelige. Kanskje kunne den nye prosessen redde all verdens trær fra å bli hugget med det forsett å fremstille nytt papir. Verden hadde allerede nok papir. Det var bare et tidsspørsmål før han og WGT var klare for å ta patent på herligheten.

Magnar drømte seg bort, flyktet inn i de store tankene om fremtiden, lagret sitt eget prosjekt, lot det legge seg til ro i PC-ens trygge hvilerom, han skulle ta det frem igjen i morgen, i morgen, tenkte han og stirret mot vinkelen av sorte ruter.

Kanskje denne mangelen på konsentrasjon var en reaksjon på at alt var overstått, at alt var trygt og normalt igjen, resonnerte han. Om et par dager ville han puste lettere. Om et par dager? Det var jo straks jul, for svarte! Han skulle feire alene i den lille, eller i alle fall relativt lille, leiligheten sin, uten Cecilie, uten barna, uten noe eller noen.

Det ville være forståelig for alle om han rett og slett reiste bort, forlot landet, i den situasjonen han var i, nyseparert, uten ungene sine, uten nettverk. Mange ville valgt noe sånt. Han åpnet den øverste skuffen i skrivebordet og så passet ligge der, så fristende. Raskt åpnet han en side på PC-en, den første han kom på, Apollo, ferdigsydde reiser, det var bare å finne en ledig enkeltreise, til hvor som helst, fra lille julaften, eller der omkring, forsvinne i mengden på et eller annet resorthotell, sitte i baren, gå på spa og la seg kna, i bassenget, ut i havet, en uke med hvilepuls og god mat, betrakte alt rundt seg, uten å delta, kanskje ta med en bok eller tre.

Han reiste seg og vandret rundt, med hendene knyttet i lommene på dressbuksa. Han hadde ikke gjort noe galt, ikke gjort det med vilje, det var ingen planlagt handling, det var en ulykke, det var det det var, og når det først var som det var, hadde han handlet i tråd med sine instinkter. Skjule, minimere skaden, overleve, gå videre. Det var i tråd med hans natur, det var derfor han var kommet dit han var i dag, i denne enestående posisjonen, fordi han hadde denne unike evnen til analytisk, strategisk tenkning, og, ikke minst, handling. Han var en ener i sitt slag, en laudabel, fuckings ener. Hva ville verden tjene på at sånne som ham lot seg selv gå nedenom og hjem på grunn av et eneste, lite feilskjær? Hvor ville verden vært om alle som ham la inn årene og sluttet å ro?