ANTATT SKYLDIG

… når marerittet blir virkelighet …

Kjell Arvid Nilssen

© Forlagshuset i Vestfold as / LIV Forlag 2020

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 8330 292 9 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 289 9 (trykk)

Illustrasjon omslag: Hermod Nikolai Nilssen

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

TAKK til slekt og familie for bidrag underveis i denne lange prosessen!

TAKK til Hermod Nikolai Nilssen: Bokomslaget er basert på han skisse.

TAKK til forlaget, og ikke minste redaktør/ forfatter Frode Eie Larsen for verdens beste skrivekurs!

Øverst i trappa

satt en brun bjørnekledd skapning

lett foroverlutet, støttet seg mot veggen …

… bjørnen sover, bjørnen sover …

Inne i det billige kostymet

– liket av en ung, narkoman

mann …

… han er ikke farlig …

Noen trinn nedenfor

– en sønderrevet dukke

med sorte, falske knappeøyne,

men, blodet på dukkeklærne

var ekte …

… bare vi trår varlig …

Verken bjørnen eller dukka

kunne fortelle om det uhyrlige

som hadde funnet sted

denne varme sommerkvelden

… men man kan jo, men man kan jo, aldri være trygg …

Kapittel 1

Et sted på Vestlandet

– Hva skjer når vi dør, mamma? Blir alt helt stille da? Like stille som når jeg ikke må bråke fordi du skal høre på værmannen?

– Ja, Leo. Helt stille.

– Hele tiden? Alltid?

– Ja.

– Hvorfor må vi dø, da?

– Alle må jo dø når de blir gamle.

– Jeg også?

– … ja.

– Kanskje jeg heller bare skulle fortsatt å bo i magen din, mamma …

Stillhet.

– Moffa er ikke død ennå, og han er kjempegammel!

– Moffa er ikke som andre.

– Men, hva med de andre som ikke blir gamle, hvorfor dør de

da?

– De dør fordi de blir syke, eller kanskje kommer de ut for en ulykke.

– Hva med de andre, da? De som dør likevel, mamma?

– De … bare dør.

– Hæ?

– Kanskje noen gjør ting med dem, slik at de blir borte …

– Finnes det noen som gjør det, da?

– Ja.

– Men, har de lov til det da, mamma?

– Nei.

Stavanger sentrum

Den tolv år gamle jenta hadde akkurat lukket håndveska da hun kjente et hardt grep rundt den høyre armen. Panikken for gjennom henne da hun kikket opp på ekspeditrisa.

– Slipp meg! Jeg vil hjem til mamma!

Jenta sprellet og forsøkte å vri seg ut av grepet, men den kraftige kvinnen hadde ingen problemer med å slepe henne bort til kassa. Et par andre kunder betraktet opptrinnet nysgjerrig.

– Bare ro deg ned, jente.

Kvinnen plukket opp telefonen med den ledige hånden. Slo et nummer, det var ikke første gangen.

– Har en ilter liten kunde til dere i dag også. Sender dere noen? Nei, vi går ingen steder.

Den butikkansatte la telefonen på disken.

– Bare hold hendene i ro, lille venn.

Jenta var helt urørlig.

Jeg skulle ikke gjort det! Visste at det kom til å gå galt, men alle de andre jentene har jo slike ting, og vi har ikke råd …

Fem lange minutter senere sto en politimann i døra.

– Aslak! Så hyggelig å få besøk av øvrigheta!

Den uniformerte mannen nikket til kvinnen, smilte gledesløst. Denne delen av jobben kunne jeg vært foruten.

Han gikk bort til jenta, så det forskremte blikket hennes.

– Hva heter du da, jenta mi?

– Jeg er ikke jenta di, kom det raskt tilbake, og mannen smilte skjevt.

Hun har tæl …

– Nei, det kan godt stemme, men et navn har du vel?

– Ada Lind.

– Hvor gammel?

– Tolv.

Aslak Myklebust ristet på hodet, hun var jo bare ungen, men høy for alderen. Han satte seg på huk ved siden av henne. Så redselen i de oppspilte øynene.

– Bare slapp av, vi skal bare se hva du har samlet i den fine veska di. Og lommene.

Et halvt minutt senere lå fem gjenstander på disken. Ingen av dem var betalt for.

– Du skjønner vel at vi må ringe mamma og pappa?

Ansiktet til den lille jenta fikk et forskrekket uttrykk. Tårene spratt.

– Nei, ikke gjør det! Vær så snill! Mamma kommer til å bli så … Jenta gråt stille, de spinkle skuldrene ristet svakt. Politimannen

så bort.

– Kanskje vi ikke trenger å gjøre det da, denne gangen, hvis du bare forteller hvordan disse sakene havnet i veska di.

Jenta tørket tårene, så på ham med røde øyne.

– Jeg gikk bare rundt i butikken, med veska åpen, så dunket jeg borti alt dette, slik at det bare falt oppi …

Han så inn i de utgråtte øynene, jaggu ser hun ut til å tro på det hun selv sier! Politimannen lo.

– Akkurat som da de tre røverne valset rundt i bakeriet i Kardemomme by?

Han stirret inn i det uforstående barneansiktet.

– Du lover å aldri finne på noe slikt mer? Ikke fortelle eventyr til oss voksne?

Jenta nikket gjentatte ganger.

***

Ada Lind sprang bortover brosteinene, og lyden fra de klaprende skosålene kastet ekko mellom de trange husveggene.

Aldri mer gjøre noe galt! Den store politimannen var skikkelig skummel! Tenk hvis mamma hadde fått vite om dette? Da hadde jeg ikke fått lov til å begynne på treninga.

Jenta løp til hun kjente blodsmaken i munnen. Stanset og hev etter pusten. Så seg tilbake. Hadde ikke penger til bussen hjem, men det gjorde ikke noe. Ikke gjøre noe galt, for da kommer den store politimannen tilbake …

Kapittel 2

Cirka ett år senere. Stavanger politikammer

Aslak Myklebust satt bak pulten. Trommet med fingrene på den slitte overflata. Foran ham satt en representant for barnevernet og en lærer. På en stol på gangen satt en tretten og et halvt år gammel jente. Ventet.

Den siste halvtimen hadde læreren informert politimannen om sine bekymringer for jenta utenfor. Barnet hadde forandret seg mye i løpet av det siste skoleåret. Blitt stille. Smilte sjelden. Fulgte ikke med i timen. Ville ikke lenger kle av seg i dusjen. Jøss, det kunne vært meg, eller hvem som helst de snakker om, på den alderen …

– Hvis det er greit, vil jeg gjerne oppsummere hva hun har betrodd meg i denne saken.

Læreren skulle til å fortsette, da politimannen brøt inn.

– Jeg tenker det er best at jeg hører det fra jentas egen munn.

– Dette skulle vel, strengt tatt, vært et tilrettelagt avhør ved et av barnehusene …

Han betraktet personen som hadde uttalt seg. Representanten fra barnevernet fingret med bilnøklene hun holdt i fanget.

– Jenta er da ikke noe barn, er hun ikke snart fjorten?

Politimannen lot blikket vandre mellom de to kvinnene foran seg.

– Hun er ikke fylt fjorten ennå, informerte læreren, og kastet et blikk mot døra.

– La oss nå i første omgang se om dette er noe å ta videre, sa politimannen med myndig stemme. Han så de to kvinnene veksle blikk.

– Som oftest koker slike saker ned til løse rykter og sensasjonsjakt!

Han satte blikket i læreren.

– Bare hent henne inn, husk å ta med stolen!

Læreren reiste seg raskt og gikk mot døra.

– Husk nå at det er jeg som står for snakkinga, sa politimannen høyt.

Så satt jenta mellom de to kvinnene.

– Hva heter du, da?

Jenta så ham i øynene.

– Ada Lind, sa hun høyt, og han smilte.

– Vi har visst truffet hverandre før, har vi ikke?

Han lente seg tilbake i stolen. Så de to kvinnene veksle nye blikk.

– Vet du hvorfor du er her?

Jenta nikket.

– Hva har du å fortelle oss da, Ada?

Politimannen lente seg helt opptil jenta. Støtte albuene på pulten. Adas blikk vinglet fra den ene til den andre. Hun kremtet.

– Altså … når jeg står tett inntil treneren min, da tar han på meg og sier rare ord som jeg ikke vet hva betyr … og …

Politimannen brøt henne av.

– Hvor er du når dette skjer?

Jenta bet seg i underleppa. Klødde seg på halsen.

– Jeg er på trening i fekteklubben.

– Og, denne mannen, han er treneren din?

– Ja.

Politimannen lente seg bakover.

– Når er det han står tett inntil deg?

– Når han skal vise meg hva jeg skal gjøre, for å gjøre ting riktig.

– Da er det vel slikt som hører med til jobben hans?

Jenta svarte ikke. Hun klødde seg i panna denne gangen.

– Og, disse ordene du ikke forstår, det er kanskje slike ord som man bruker i den sporten?

Ada svarte ikke. Stirret ut av vinduet.

Jeg gikk bare rundt i butikken, med veska mi åpen, så dunket jeg borti alt dette, slik at det falt oppi … Barnet så på ham, som om hun selv trodde på det hun sa. Akkurat som de tre røverne i Kardemomme by?

– Jeg tenker vi sier det holder, Ada Lind. Ble vi ikke enige om ikke å fortelle eventyr til voksne?

Aslak Myklebust stirret på arkene som lå på pulten. Denne historien kan rett og slett ikke være sann! Han samlet sammen alle saksdokumentene og puttet dem i en skuff.

– Dersom politiet skulle følge opp saker som denne, kunne vi like godt legge ned all annen aktivitet. Saken er, fra politiets side, henlagt.

Kapittel 3

To–tre år senere. Stavanger. Søndag. Leiligheten til Cato Bøe

Cato Bøe satt i den nye, brune skinnsofaen med hodet til kjæresten i fanget. De så på en serie om det antikke Egypt, og ingen av dem hadde hatt behov for å si noe den siste timen. Cato brukte fingrene som kam. Kjemmet gjennom kjærestens tette skog av mørke krøller. Masserte panna hans. Varlig og ømt.

– Fortsetter du slik, er hodepinen borte i løpet av fem minutter, garantert, sa kjæresten. Cato kunne se at han hadde problemer med å holde øynene åpne.

– Uansett, du pleier aldri å ha vondt i hodet, og nå har du ikke blitt noe særlig bedre på to uker.

Cato snakket med streng stemme. På TV-en viste de en animasjon om hvordan liket av en farao ble preparert for balsamering. Et rør ble kjørt inn nesegangen, og innholdet i hodet sugd ut.

– Lov meg at du ikke gjør det samme med meg, sa kjæresten, leende. Cato lugget ham.

– Ikke noe å spøke med, du burde heller få ut fingeren og booke den legetimen.

– OK da, i morgen ringer jeg Naheed. Lover!

– Naheed?

På TV-en fylte de faraoen med et slags salt for holde den døde kroppen intakt for etterlivet.

– Ja, Naheed, den nye fastlegen min. Tror hun er fra Iran. Har bare truffet henne én gang, men hun virker dyktig. Ny lugging i hårlokkene.

– Bare hold fingrene av fatet!

– Skal i hvert fall forsøke, men kan ikke love noe …

Denne gangen var det Cato som lo.

– Akkurat det tror jeg vil gå ganske så bra, pus.

Så ble ansiktet alvorlig.

– Jeg har fri i morgen, så jeg følger deg dit.

Neste dag. Stavanger sentrum

Cato Bøe kunne ikke sitte rolig. Han travet fram og tilbake. Kikket på klokka. Stirret på døra. De tre øvrige personene på venteværelset hadde begynt å kaste lange, irriterte blikk på ham. Han brydde seg ikke. Så gikk døra opp, og kjæresten kom ut.

– Hva sa hun?

– Vi skal vente og se –, hun mente det bare var en vanlig hodepine …

Cato tok begge hendene hans, og i sideblikket så han en av pasientene himle med øynene.

– Og så?

Kjæresten viste en resept på et kraftig medikament. Da slapp Cato hendene hans, gikk bort til døra og åpnet uten å banke på. Han så at den kvinnelige legen var i ferd med å reise seg. Skulle vel rope inn neste pasient – her gikk det unna!

– Skjønner du ikke noe? Har du ikke sjekket bakgrunnen hans? Sende ham ut med en eske hodepinetabletter!

Cato stirret inn i det uforstående blikket, ventet til hun skjønte hva han siktet til.

– Gutten har aldri vært hos lege før! Aldri! Er ikke en av disse NAV-parasittene dine! Fatter du?

– Jeg kan ikke bryte taushetsplikten min overfor vennen din, men det jeg kan si er at vi har diskutert tilfellet inngående og kommet til at vi velger å avvente …

– Dette kan du komme til å angre, sa Cato Bøe rolig.