CATHRINE KNUDSEN

Den siste hjelperen

Roman

© Pelikanen forlag as 2018

Omslag: Asbjørn Jensen

Redaktør: Karl Ove Knausgård

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8383-010-1 (ePub)

ISBN: 978-82-8383-002-6 (trykk)

1.

Det er som om jeg er i et fly som skal lande. Etter å ha brutt gjennom skylaget senker det seg gradvis over et landskap med lapper av grønne og brune jorder i en nesten symmetrisk orden. Det er ujevne innsjøer og tjern, hakkete skog i forskjellige nyanser. Men før landskapet rekker å komme ut av det stiliserte, avløses det brått av et område med tettliggende boliger og hageflekker, veier, gatenett.

Detaljer i hagene og gatene begynner å tre fram, og jeg venter på at alt dette snart skal være forbi, at et landskap av jorder og skog igjen skal overta, i høyere oppløsning denne gangen, og at midt i dette skal en grå rullebane komme meg i møte og ta imot flyets gummihjul. Den siste rest av høyde skal snart tas vekk under meg, brått eller mykt, det vet jeg ikke ennå. Jeg lukker øynene og lar det stå til fordi jeg ikke kan annet enn å være fylt av tillit til den ukjente som betjener maskinen. Om et øyeblikk er jeg ikke lenger i det privilegerte fugleperspektivet med et overblikk som er beslektet med smerteløsheten, som har holdt meg passiv og tilfreds og lett tenkende, holdt plikter og ansvar unna, inntil friksjonen fra dekket på rullebanen kommer til å presse meg framover og gi kroppen dens tyngde tilbake, og jeg vil kjenne beina på gulvet, den kløende følelsen av ytterklær og tørrheten i huden og slimhinnene, alt det fysisk påtrengende som forsvant der oppe, der jeg bare så en glatt fullmåne over skyene og hadde eierfølelse overfor jorda, landskapet, byene.

Men det skjer ikke. Flyet lander ikke. Det bare fortsetter å sirkle, det kommer ingen rullebane, det bare fortsetter over det samme området, flyr lavt, lavere enn det burde, lavere enn det noen gang gjør over boligområder, og jeg ser alt så tydelig nå, jeg er ikke engang sikker på at jeg sitter i et fly. Antagelig er det ikke et fly rundt meg mer, det er ingen andre her, det er bare jeg som er dette synet nå, jeg har ingen kroppslig følelse og skal ikke lande og kjenne kroppen min mer, jeg skal bare være i dette synet.

Jeg åpner øynene og ser skyene. De er hvite og tette. Det er et lys. Det er et vindu. Og det er der borte skyene er, det er der borte sola er. Jo, det er en sol, ikke fullmåne, men en hvitdisig sol, og det er dag. Skyene rundt meg er noe annet. Jeg strever med å forstå hva det er. Det er bløtt, jeg kan ta på det, det har en lukt, det er så nær meg. Det omslutter meg. Og det er så tungt å være våken. Jeg vet ikke hvor vi skal, men jeg må bare sove til jeg er der, sove så lenge som mulig, helt til vi lander. Det får ikke hjelpe med landskapet. Jeg går glipp av det.

Der er barna mine. De er der nede, på dette byggefeltet. I ett av disse husene er de, men jeg vet ikke hvilket. Jeg greier ikke kjenne det igjen. Ennå. Men hver gang rett før jeg åpner øynene er jeg der. Jeg ser tydeligere for hver gang. Det er som om jeg flyr litt lavere over det for hver gang vi passerer. Det er som om vi passerer over det igjen og igjen uten å fly i ring, det bare kommer på nytt, det tar ingen ende.

Flere detaljer kommer til syne. Det er fremdeles uvant med dette perspektivet, men jeg vet at jeg vil finne huset. Snart vil jeg kjenne igjen huset. Det huset vi har bodd i de siste årene. Det som er hjemmet vårt nå. Der alt livet vårt er samlet. Der alt det som er meg hører til nå. Det som er deres verden, den flekken på jorda vi går ut fra hver morgen og kommer tilbake til hver ettermiddag, det som finnes i oss som en trygghet, som vi bærer med oss som en trygghet hele tida fordi vi vender tilbake til det, fordi vi har vendt tilbake til det i uker, måneder, år. Fordi vi ligger utstrakt der i mørket i sengene hver natt, med dynas passe tyngde over oss og madrassens motstand av hardhet og mykhet under oss, og taket og gulvet og husets materialer som vi tar for gitt.

De ligger der hver natt. De har ligget der uten meg nå. Jeg vet ikke hvor lenge. Det er mange netter siden jeg var i det huset. Jeg prøver å se dem. Prøver å se tryggheten. Å kjenne den. Men den er så langt borte, jeg gjenkjenner den ikke. Det eneste jeg kan er å prøve å tenke den. Hvis de er der, er de trygge. De er der, men jeg kan ikke se dem. Kanskje hvis jeg greier å se huset, vil jeg også se dem, da vil de kanskje tre fram for meg, for akkurat nå greier jeg ikke se dem, men jeg kjenner dem, det gjør jeg. Jeg kjenner den glødende varmen fra kroppene deres der i sengene beskyttet av huset, følelsene mine greier å hente ut de røde varmebølgene som kroppene deres avgir tvers gjennom de tette materialene. Den røde langbølgete strålingen som gjør at alt levende røper seg. Som utleverer alt levende som prøver å gjemme seg.

2.

Ja, det var etter at jeg så dokumentaren om mennesker som solgte en nyre, at jeg første gang gikk inn på Altruistiske Donorer. Jeg så de innsunkne arrene i kroppene til de fattige mennene fra Filippinene, de trakk opp T-skjortene og viste fram hvite, grovsydde arr i sidene, det hadde blitt tatt en bit av de allerede magre kroppene. De fleste hadde det gått bra med, men noen hadde utviklet nyresvikt og andre komplikasjoner etterpå, dem ble det bare fortalt om med lav stemme av gjenlevende familiemedlemmer. Men alle som sto der, var omtrent i samme form som før, det de hadde felles, var at de hadde brukt opp pengene, det hadde vært en glede å få pengene, men de hadde forsvunnet så fort, og nå var nyren solgt og kunne ikke selges igjen. Den eneste muligheten til å tjene penger, var nå oppbrukt.

Det var annerledes med kvinnen fra Hviterussland. Hun hadde gjort dette som en gjennomtenkt strategi, det var en beslutning hun tok for å heve levestandarden akkurat så mye at hun kunne leve uten bekymringer. Nå var hun lykkelig, alt hadde gått bra, hun merket ingenting, angret ingenting, følte seg akkurat som før og kunne til og med drikke øl som før. Hun hadde pengene, og det gjorde livet hennes bedre.

Etter dette begynte jeg oftere å betrakte kroppen min igjen. Så nedover brystene, magen, lårene etter at jeg hadde dusjet. Jeg hadde egentlig ikke noe bilde av kroppen min, gjenkjente bare en slags fasthet som var min egen. Lot hendene stryke kroppen, som kjærtegn, eller var det vurdering, lot dem gli nedover, hoftebeina som ennå kjentes godt, noe jeg var fornøyd med, jeg hadde ikke holdt det ut om jeg ikke fremdeles var fast og stram i kroppen. Andre kunne tåle det, men ikke jeg. Nå som jeg var alene hadde jeg ikke råd til forfall. Jeg måtte forsøke å strekke ut disse årene. Jeg hadde også alltid regnet det for en selvfølge at aldringen ikke ville nå min kropp. Jeg hadde fullt og fast trodd at jeg ville slippe unna. Det var en spaltning, skjønte jeg nå, at det som måtte komme, som jeg så gjaldt for alle mennesker, var jeg fritatt for. Det er kanskje fordi aldringen er uvirkelig for alle, ikke kan være annet enn uvirkelig før den er der, det er som om livet møter en kaldfront, den er der, lurer under, men så virker det som om noen nesten slipper unna, før aldringen til slutt kaster seg over dem også. Jeg håpet iallfall at det var slik det skulle bli, de gangene jeg nesten greide å tenke realistisk på at jeg også var underlagt det samme som alle andre dødelige. At aldringen ennå ikke så meg, at den ennå ikke hadde kjent lukten av meg, kommet på sporet av meg, og heller rev meg raskt og kontant i stykker om en god stund, rett før døden.

Jeg hadde begynt å tenke på at det var noe meningsløst over måten halve livet ble tværet ut på. At det skulle være en verdi å legge noen ekstra leveår til en allerede for lang livslengde. Var det noen som trodde på det, fant mening i det, all denne journalistiske propagandaen som hadde gjennomstrømmet samfunnet de siste tiårene, om at du kunne trene deg til et lengre liv, spise tang og tare osv. For å legge noen år til livet. Om man levde 75 eller 95 år, spilte det noen rolle? Å bruke så mange år mot slutten bare for å holde seg i live, bare for å få små glimt av lykke i alt det seige, som jeg så for meg at livet måtte fortone seg som da, satt på sidelinja og bare prøve å holde kroppsfunksjonene i orden, prøve å holde hjernen i orden, prøve å integrere seg selv i livet konstant, bruke alle krefter på å bygge illusjoner om en slags sorgfri hvile-og-reisetilværelse, oppleve ting bare på avstand, bli holdt på avstand fra alt, reise rundt i verden uten å ha muligheten til å miste seg selv i ett eller annet spennende, risikabelt eventyr, være avskåret fra å nærme seg lokalbefolkningen. I motsetning til når man er ung og alltid kommer rett inn, fordi man ikke har penger til å holde avstand, fordi man har en kropp som lengter og som vil ha alt, og som hvem som helst vil ha, drikke seg full på en vilkårlig pub, bli med noen fremmede studenter langs en mørk elv, gå med glødende sigaretter i mørket, se byens lys og kjenne ethvert inntrykk gjøre innhogg i hjertet, finne veien til en primitiv leilighet der man vekselvis drikker te og vin av de samme koppene med skår hele natta.

Slik var det for femten-tjue år siden: En berusende følelse av uuttømmelig liv, et reservoar av selvsagte krefter som aldri ville minke, det var ingen tid til å hvile, for kroppen var en eksplosjon av energi, av handling. En voldsom forelskelse eller lyst som kunne oppstå den ene kvelden, som like gjerne kunne rette seg mot noen andre den neste kvelden. Stå ute på et gatehjørne og kysse en fremmed gutt, presse kroppene mot hverandre, og aldri seinere heller kjenne noen annen følelse enn at dette var riktig, det eneste riktige. Å gå på en klubb, å ikke vite at vidunderlig musikk i neste øyeblikk skulle bli spilt live rett foran meg, og en himmelsk rus som var akkurat passe i timer, og at det rett foran meg skulle finnes en vakker, intelligent, dannet sentraleuropeisk gutt å bli omfavnet av, først i en bar, der alle andre også så at det var det eneste riktige, seinere i baksetet på en taxi i et fremmed strøk, så, godt over midnatt, i et portrom, mot en mørk murvegg, som et bilde som strakk seg over århundrer i Europa, deretter skilles for alltid.

I perioder har livet mitt sammenfalt med drømmene. Jeg tenker på det som livskonsentrat, det finnes noe som bare er godt.

Kanskje det hadde vært bedre, tross alt, å leve som i steinalderen, uten forventninger om langvarig, utstrakt livslykke, uten noen egentlig hvile, bare eksistens, søvn, lettelse, sult og metthet, varme og frost, utmattelse, sykdom og friskhet, starte reproduksjonen i femtenårsalderen, føde sitt siste barn rett før man dør av en infeksjon etter en skade som førtiåring.

Men det var som regel bare jeg selv som betraktet kroppen nå. Det var ingen andre enn jeg som kunne følge med på små forandringer, noen reversible, som at magen kunne være større eller mindre, oppblåst, musklene kunne øke og minske etter hvor mye jeg trente. Men det var også små forandringer som ikke ville gå tilbake til en tidligere tilstand, som heller ville gå over i andre forandringer. Det var foreløpig en mild, nesten umerkelig inntreden i forfallet. Noe med ryggradens krumming, og nakken og hodets vinkel, som liksom måtte motarbeides for å holde seg like rett som tidligere. Ribbeina og brystbeinet som gjorde mer ut av seg. Hvor mye ville en oppmerksom elsker ha sett, hvor mye ville han ha sammenlignet meg med en slags urtilstand som var i hans bevissthet etter vår første brennende varme tid. Slik tidligere elskere aldri fikk se kroppen min slik den var nå, bare der en gang et par korte år, men til gjengjeld år som var fylt av uendelig med tid til å dyrke begjæret, der det alltid var nok tid, der en selv tok all plass i tida, og tida til og med kunne føles for vid noen ganger, lengten etter innsnevringen, eller noe utover, noe som skulle binde fast døgnet, ikke la det være mulig å fortsette å jakte slik på nytelsen at det kunne gli over i kjedsomhet, en flat åpenhet, en altfor stor slette man disponerte til eksponering av en selv. Om jeg skulle møte noen nå, ville den kroppen jeg hadde nå være den eneste, dette ville være det han begynte med, en framtidig elsker, det kunne være om kort tid eller gå flere år.

Jeg lot fingrene gli langs venstre side av buken, deretter høyre. Nå som kroppens ekte og eneste unge periode, dens mest forlokkende tid, allikevel var over, ville ikke et arr, det å ta noe ut av den, frarøve den et vitalt organ, være en så stor skade som det ville vært tidligere. Den var ikke lenger hellig på samme måte; hadde hatt fostre i seg, vært i bruk i flere tiår. Det var lenge siden jeg hadde rullet på meg stay-ups som klebet seg til huden på lårene og kledd meg i svart blondeundertøy under korte skjørt før jeg gikk ut om kvelden. En sval forventning rundt lårene i kveldslufta. Et i ettertid nesten uforståelig spill av tid. Alle timene, dagene, som gikk med til blind livslyst. Som en bevegelse som var dyttet i gang av noe utenfor meg selv, noe jeg ikke kunne se inn i, men allikevel bar videre, videre, målet ville vise seg først når jeg engang var der. Det eneste jeg hadde var meg selv som kapital. Og kroppen var meg selv på en annen måte enn nå. Jeg ville ikke greid å gjøre det tidligere, det jeg nå var i ferd med å gjøre, å gjøre vold på den eneste kroppen jeg hadde, slik det tross alt var. Dette var en bevegelse som var satt i stand helt og fullt av meg selv. Den gikk ikke av seg selv, den var gjennomsyret av tanker og analyse, jeg så og måtte se alt klart i den.

Jeg hadde flere former for kapital nå, men mindre av den rene «meg selv» enn tidligere. Ikke lenger innelukket i en og samme enhet som en udelelig «seg selv», ikke lenger selvtilstrekkelig. Man var allerede stykket opp. Alle som hadde nådd min alder var det. De hadde delt seg i flere utenfor og innenfor. Der disse delene ga gjensidig styrke og laget større utstrekning av selvet, men med mindre tetthet. En selv iblandet verden og kapitalen og eiendommen. En uslåelig legering for mange. For andre ble det snakk om rene bytter, der delene ikke lenger hadde forbindelse, men der man prøvde å berike i hvert fall én del.

Det var snakk om et bytte for min del nå, det samme som satte så mange kropper ut i varehandelen. Men det var selvsagt annerledes for meg enn de fleste andre i verden, jeg var helt fri i valget mitt. Jeg foretok et skjult bytte. Ingen utlevering, ikke noe fall. Det var bare snakk om en slags kroppslig gjenstand, som betydde akkurat det den betydde, ingenting kom i berøring med selvfølelsen, eller min sosiale posisjon. Det var bare jeg som kom til å vite at jeg manglet en liten del av det som hadde sortert under meg selv. Men nå kom til å bli en del av en annens kropp for alltid. Eller rettere sagt, for resten av funksjonstida. En del av kroppens skjulte funksjonelle urverk. Med ett eller annet innebygd tidspunkt for selvdestruksjon eller funksjonsopphør. Eller plutselig død hos den nye kroppen, en annens kropp, som også ville fjerne livet i mitt (engang mitt) organ.

Det ble kalt et vitalt organ. Noe som var nødvendig for livet. Men man kunne altså greie seg like bra uten det, så lenge den andre nyren var intakt. På den måten visste man ikke hvilken av nyrene som bar livet, begge, eller ingen, i seg selv? Jeg hadde ikke snakket med noen om det, heller. Og det kom jeg ikke til å gjøre. Det ville gå lang tid før noen så arret, og da kunne jeg for eksempel si at jeg hadde fjernet blindtarmen som barn. Hvis jeg ville, kunne jeg holde det skjult resten av livet. Jeg kunne bruke badedrakt om sommeren, barna så meg sjelden naken eller i undertøyet nå. Det ville ikke være vanskelig å skjule det. Å slutte helt med at de tilfeldigvis så meg avkledd. De ville ikke tenke over det en gang. Det var nå jeg burde gjøre det, mens jeg ennå var ganske ung. Da ville jeg få en høyere pris. Og jeg og barna ville kunne skaffe oss noen rolige år, da ville jeg få mer tid til å ta vare på meg selv og dem, til å hvile, til å trene, til å gå på utstillinger, konserter, oppleve kultur.

Når jeg var i tvil, så jeg bare for meg de neste to-tre årene. Hvor gode de ville bli. Så rolige, så myke, så uten stress. Jeg ville få råd og tid til å ta med barna på turer, på ferier. Kom til å være uthvilt og opplagt hver dag. Ville kunne kjøpe det de trengte av sportsutstyr, allslags skotøy og jakker til alle årstider, uten å forsake og forsake for min egen del. Og etter disse årene, det måtte komme noe annet, det måtte det. Det ville dukke opp noe.

Dette var nøye kalkulert, det var disse årene jeg ville ha. Jeg så dem nå som de mest verdifulle årene som var igjen av livet mitt. Det var disse årene jeg ville bytte til meg ved å selge en del av meg selv, en del jeg ikke forholdt meg til, som kroppen ville greie seg uten. Bare arret ville ligge der, rett under bukselivet. For det meste skjult under klær. Jeg ville ha disse årene. Det framsto som de siste virkelig levende årene for meg. De virket så mye mer verdt enn alle kommende år, som heller fikk være fattige, tarvelige, grå, hvis det skulle vise seg at jeg ikke gjorde annet enn å bruke opp tida, hvis det skulle vise seg at det ikke var en virkelig investering jeg gjorde, som for alltid skulle heve oss opp på et nivå som skulle holde seg. Jeg og barna, vi skulle iallfall leve fullt ut en stund. Det ville være med oss resten av livet, på en eller annen måte. Dette trodde jeg fullt og fast på nå.

De siste årene, etter at Mikail døde og vi måtte flytte fra gården, hadde vært så trange. Det var slik jeg tenkte på det. Det fantes ikke lenger rom i dagene, ikke åpninger i ukene, de var flate, langstrakte og hardpakkede av arbeidstimer og innhenting, besto kun av arbeid og innhenting. Ingen pust, ingen ro, ingen måte å komme ut av hverdagslivet på. Det var bare å slå seg av og på. Å yte og hvile så jeg igjen kunne yte. Men ikke mer. Jeg kunne ikke lenger bryte ut og gjøre ting annerledes enn det som lå der som tunge strukturer rundt oss overalt. Jeg var blitt en av dem som ikke hadde tid og krefter til å tenke, gjøre noe annerledes, gjennomskue. Alt var blitt fastlagte strukturer som bare dro meg med, som bare dro oss med seg.

Jeg merket meg navnet: Altruistiske Donorer. Like etter programmet gikk jeg inn på sidene av nysgjerrighet. Så registrerte jeg meg som medlem. Det var ingen forpliktelser, men da kunne jeg gå inn på samtalesidene. Jeg snakket med noen forskjellige. Jeg merket en voldsom interesse for nye som meldte seg. Enda jeg ikke sa noe om hvem jeg var eller hvor jeg bodde, ikke et ord om hva jeg kunne tenke meg å gjøre. Men det var mange desperate mennesker der, det forsto jeg, selv om de bare presenterte fakta. En kvinne jeg var en del i kontakt med, skrev at hun bare var trettifem år, men måtte bruke mesteparten av livet til dialyse. Hun måtte ligge koblet til en maskin flere dager i uka, mens blodet ble tappet fra kroppen, det sirkulerte via henne og inn i en maskin som renset blodet, som deretter ble pumpet inn i kroppen igjen. Alt blodet ble tømt ut av henne. En strøm av blod på vei inn, og blod som ble ført ut gjennom åpnede hull i huden, inn og ut av kroppen samtidig, gjennom slanger som ledet inn under hudmembranene. Alt måtte ut av kroppen og renses før det kunne bli ført inn igjen. Flere ganger måtte det gå gjennom dialysemaskinen, runde etter runde i et utvidet blodomløp, passere gjennom maskinens rensemekanismer, et lukket kretsløp mellom henne og maskinen. Hun levde takket være maskinen. Enten hun ville eller ikke måtte hun elske maskinen. Hun kunne ikke annet enn å ligge der tett inntil maskinen, bruke opp dagene sine på den måten, der det hun gjorde føltes som å gi bort liv, mens det var den eneste måten hun kunne få liv på. Hver dag på beina hadde i seg gjeld til en grådig livsinnkrever. Hun beskrev maskinen som en nyttig elsker, hun lå urørlig og halvlevende i et rom mens hun stirret i taket, delte blodet sitt med maskinen, av og til kunne hun lese eller høre på musikk mens den mekaniske rensingen pågikk, mens blodet ble fratatt henne og ført inn igjen, mens hun lå slik i sonen rett utenfor livet og kroppsinnholdet ble tatt ut og tilbakeført. Det tekniske livsbyttet som skjedde med kroppen hennes ble nærmest noe som virket vanlig, der hun lå greide hun å lese nesten uten å tenke på det.

Men det var ikke denne kvinnen jeg fortsatte å holde kontakten med. Det var Glenn jeg fortsatte å snakke med, mellom oss oppsto med en gang en tone som om vi kjente hverandre fra før. Selv om det var de ødelagte nyrene hans som var hovedtemaet, begynte det ganske snart å piple inn bisetninger om andre ting i samtalene våre. Selv om språket var engelsk, merket jeg at vi fanget opp hverandres humor, vi likte mye av den samme musikken, vi hadde begge interesse for filosofi. Han kom ikke med overdrevne utlegninger om smertene og belastningene han måtte igjennom som følge av nyresykdommen.

Jeg ville selvsagt aldri gi bort ei nyre gratis, verdien er for stor, jeg kunne tjene to årslønner. Det ville gå akkurat, å være borte fra barna i to uker. Komme hjem med arret. Skjule arret for alltid. Iallfall for dem.

3.

Da Gjertrud var liten, var vi inne i en leilighet nesten hele tida. Det var før vi flyttet ut av byen, til et sted der tomteprisene var slik at vi hadde råd til en enebolig. Jeg ser for meg hvordan Gjertrud krabbet rundt på gulvet i den vesle leiligheten og dro ut ting fra skap og kasser. Bare sjelden maktet jeg å ta henne med ut, det var så mye trafikk, vi måtte reise så langt hvis det skulle være noen vits i å gå ut av leiligheten. Hun kunne like gjerne krabbe fritt rundt i leiligheten noen timer framfor å være spent fast i en vogn eller holdt hardt fast i den ene hånda, så hardt at det stoppet enhver annen bevegelse enn den jeg trakk henne inn i. Eksosen og bråket og forurensningen som satte smak på lufta og gjorde den tung i lungene, lange turer med bil eller buss med klær som ble varme og kløende og strammet som tvangstrøyer på kroppen, før hun kunne løpe i en park eller i en bakke med mose og steiner og høre lyden av rennende vann. Oppe i leiligheten, hjørneleiligheten i fjerde etasje, så vi bare himmelen og skyene og toppen av de høyeste trærne i parken, lydene var alltid under oss, utenom fugleklørne som krafset og skled mot gesimsen og takrennene, regnet og blåsten som slo mot vinduene, vinden som kom inn i skapene i kneveggen.

Så flyttet vi til gården. Det var på mange måter de beste årene jeg har opplevd. Bruno ble født. Takket være barna kunne jeg glemme meg selv. Det var hele tida mye arbeid, men tilværelsen var fylt av et jevnt lys som jeg ikke hadde opplevd før. Det varte i fem år.

Vi begynte med seks geiter. En dag kom en lastebil inn på tunet, sjåføren hoppet ut og gikk bak, heiste ned baklemmen, geitene rygget ut. De var brune og hvite, lysebrune og mørkebrune. Vi leide dem inn i den nye innredningen. Den var av stål, slik at de kunne stikke hodene gjennom hver sin spalte og spise uten å stange hverandre, slik at alle fikk sin del uansett rang. Jeg helte kraftfor i renna, lyden av stålbommene som klang mot tverrstanga var voldsom når de slo dem opp for å få hodet igjennom. De hadde elektroniske øremerker som skulle identifisere dem når det var nødvendig.

Det var da Mikail var på stipendiatopphold ved Universitetet i Utah at han fikk innblikk i fagmiljøet som forsøkte seg fram med genmodifisering av geiter til produksjon av silke. Gener fra edderkopper ble lagt inn i geitas arvemateriale. Det ble forsøkt avlet fram to linjer av modifiserte geiter; én type silke som skulle brukes innen den farmasøytiske industrien, en annen som skulle brukes til tekstiler til bekledning, først og fremst for soldater.

Mikail var i Utah i tre måneder. Jeg hadde lyst til å besøke ham, men flybillettene kostet for mye. Han sendte meg bilder av venner som smilte foran universitetsbygninger i rød teglstein, baseballspillere, tennisbaner, svømmebasseng, de store parkanleggene, og av flokken med geiter, som så tillitsfulle, velpleide og velfødde ut. Flokken med edderkoppgeiter så ut til å være på omtrent tjue dyr. De var hvite og brune, så ut som vanlige geiter, som man kan se hvor som helst i verden. Jeg hadde ventet at det på en eller annen måte var synlig at disse dyra var spesielle, noe annet enn de ga seg ut for. Men de så akkurat ut som geiter i en hvilken som helst annen sammenheng. Men usynlig for menneskeblikket og antagelig umerkelig for andre dyr, hvis de skulle blandes med vanlige geiter i en flokk, var det altså lagt inn gener som gjorde at når disse geitene begynte å melke, ville det bli laget et protein i melka som var det samme som edderkoppen spant silke av. Silke er et ettertraktet materiale, ingenting er så sterkt, så lett, samtidig som det er naturlig. Mange har vært inne på tanken å produsere det i større mengder for å kunne høste silke, men det er umulig å gjøre det med edderkopper, det er et dyr som ikke kan brukes i oppdrett, det lar seg ikke gjøre å bruke silkeedderkopper som landbruksdyr, som husdyr. Størrelsen, mengden, hvordan få tak i silken, alle dyra man ville trenge, alle individene, det er så smått, det ville bli umulig å gjennomføre. Å holde edderkopper som flokkdyr, en flokk med edderkopper! Derfor var løsningen å la råmaterialet for utvinningen komme ut som et produkt av større dyr, å gjøre mer domestiserte, mer håndterbare dyr til kilder. Man måtte finne andre kropper å få fram silken av. Melk. La den komme ut som melk.

BioSteel var varemerket til produktet som ble utviklet. Silkestoffet fra geitemelka ble spunnet og vevd til avanserte materialer. Legemiddelindustrien var interessert, de så for seg å kle implantater og annet som skulle inn i menneskekroppen, med silke. Et lag av silke, det mest holdbare man kunne tenke seg, det ville motstå syre, væsker, blod og plasma inne kroppen, og var et naturlig stoff som kroppen ikke så lett ville utstøte og reagere mot. Og den andre hovedinteressenten var Forsvaret, som ville bruke det til klær, til beskyttelse.

Men det viste seg vanskelig å få det til i større skala. Det kom aldri noe særlig lenger enn forskningsmiljøene på noen få universiteter i USA. Etter flere år fikk Mikail helt uventet forespørselen om å produsere silkemelk her i landet. Han ble oppringt av en av professorene ved landbruksavdelingen på Universitetet i Utah. Det norske forsvarets egne bioingeniører skulle i all hemmelighet få lov til å forske på og prøve å videreutvikle BioSteel-produktet, som hadde ligget brakk en stund. De hadde i samarbeid med USA fått lov til å importere noen få av silkegeitene. Gården vår skulle være en av fem små gårder med en beskjeden besetning. Mikail måtte i utallige møter, han måtte sikkerhetsklareres, underskrive på erklæringer, og risikerte straff hvis han brukte melka til noe annet, røpet eller på andre måter satte prosjektet i fare. Jeg måtte også undertegne og forplikte meg til å være taus om hva vi deltok i. Silkegeitene kom i all hemmelighet til landet med fly. De ble kjørt til oss i en vanlig dyretransport. I tillegg til de ti silkegeitene skulle vi også ha noen vanlige geiter. Det var for å gjøre driften større og mer økonomisk troverdig. Men de kunne ikke være melkegeiter, det måtte være ammegeiter. De foreslo Boergeiter. Vi fikk en sum som holdt til å skaffe en liten flokk. Denne flokken var en gave, ble det understreket, og vår private eiendom.

Boergeitene, de skulle brukes til kjøtt. Denne flokken var først og fremst mitt ansvar. De gikk aldri sammen med silkegeitene. Melka gikk rett inn i killingene. Jeg så den aldri, utenom de få gangene jeg måtte hjelpe noen av dem med håndmelking. Det kunne være at de dyttet vekk killingen, ikke skjønte hva de skulle gjøre første gang. Silkegeitene fikk ikke ha avkommet hos seg lenge, de ble skilt fra dem så fort råmelka var melket ut.

Etter et års tid begynte vi å slakte Boergeiter hver høst. Det kom to slaktere som drev et mobilt slakteri til gården. Da hadde jeg dagen før sortert ut de som skulle slaktes, de sto i en egen innhegning. De ble hentet en etter en, fikk boltepistolen mot panna og sank sammen på gulvet i låven. De fulgte villig med da jeg leide dem ut fra innhegningen, men ble uvillige da vi nærmet oss låven, de ville ikke inn, nektet å løfte beina, og måtte hales og dras det siste stykket. Noen la seg ned, de koblet bare ut beinmuskulaturen, og selv om de ble forsøkt løftet opp i stående stilling, fantes det ikke stivhet i beina, og de datt sammen igjen. I løpet av en dag var de seks–sju geitene, de fleste årsgamle bukker, slaktet og flådd. Skrottene hang oppunder låvetaket noen dager før de som hadde forhåndsbestilt kjøtt kom og hentet. Mikail hjalp de som ville det å dele kjøttet opp i stykker. Da slaktinga var over, skrubbet jeg gulvet i låven så de store blodflekkene bare ble igjen som litt mørkere partier. Vi strødde salt på innsida av skinnene og rullet dem sammen før vi pakket dem og sendte dem til garveriet. Vi strødde også salt på de store trebenkene som ble brukt når dyreskrottene ble partert.

Like etter at Mikail døde, kom det en dyretransport for å hente silkegeitene. Jeg fikk en anonym blomsterforsendelse der det sto: Tankene våre er hos deg og familien, etter denne ufattelig tragiske hendelsen. Så ble jeg kalt inn til samtale. Konsulenten fra Forsvaret ville forsikre seg om at jeg kom til å overholde taushetsplikten. Som en ekstra påskjønnelse for arbeidet vi hadde lagt ned og med det bidratt til fortsatt utvikling for BioSteel, sa han, ville jeg også få et beløp som skulle hjelpe meg i overgangen til et liv uten Mikail.

Dette vet jeg om silkemelka. Jeg drømmer om silkemelka. Det hele virker stadig mer som en drøm nå, men det var virkelig. Fremdeles vet jeg at det var virkelig. Jeg har mange bilder av geitene, av kjeene som ble født. Av fjøset, beitet, høyet, gjerdet, detaljene. Men for en som bare ser fotografiene, vil alt falle inn i et bilde av vanlige geiter, et alminnelig geitefjøs. Silkemelka er ikke synlig. Det som skilte disse geitene fra vanlige geiter var ikke mulig å se da, og heller ikke bildene kan noen gang røpe noe om det som foregikk dypt inne i kroppene til dyra, programmert inn i cellene, noe hver eneste celle visste, men bevarte som en hemmelighet for blikket. Det kroppsvarme produktet som kom ut bar selve hemmeligheten i seg, og var ett med sin egen etterligning. Ikke engang silkemelka kunne man se, eller, jeg så den jo, hver dag, men den så ut som vanlig melk. Man kunne ikke se noe på den, bare i laboratorier kunne man finne ut at det ikke var vanlig melk.

Jeg møtte Mikail da jeg studerte i Stirling. Han hadde valgt Storbritannia på grunn av sin engelske mormor, hun hadde fortalt så mye om England, hun hadde overført sin lengsel til ham. Selv kom hun aldri tilbake, hun drømte om det, men hadde ikke helse til det. Mikail var hennes foretrukne barnebarn, den yngste, men den mest talentfulle, mente mormoren. Han husket at han hadde sittet i den vesle leiligheten hennes og spilt piano og spist kaker og lest bøker. Hun mente at han var for god for gårdsarbeidet, at han måtte komme seg vekk og studere. Hun sparte opp penger til ham. Men det var naturvitenskapen han var mest tiltrukket av, ikke musikken, kunsten, litteraturen.

Vi møttes på kjemikurset for førsteårsstudentene. Han fortsatte, og fullførte utdannelsen som bioingeniør. Det var utenkelig for Mikail å ikke fullføre studiene. For meg kjentes det ikke da som om det sto så mye på spill, jeg bøyde av og fulgte det jeg trodde var interessene mine. Jeg forsto ikke på samme måte som han at vi var inne i de avgjørende årene som la grunnlaget for plassen vår i samfunnet seinere. Jeg forsto ikke at alt det åpne jeg så, snart ville lukke seg.

Geitene. Så mye jeg lærte ved å studere dem. En av tingene jeg forsto var hvor lett det er å lære inn vaner. Og hvordan vanene blir som ekko av seg selv, hvordan de kan henge ved lenge etter at årsaken til at de finnes er borte.

Jeg strør kraftfor for å lokke geitene hit eller dit. De er vant til at jeg legger en liten haug ute når jeg skal slippe dem ut. Slik får jeg dem alltid til å løpe ut. Jeg trenger ikke legge hver gang, virkningen kan holde seg lenge. Jeg ser riktignok at den avtar. Hvis det har vært flere dager de ikke har funnet kraftfor ute på bakken, er det noen som begynner å komme inn igjen, de løper inn og ser på meg, så ut igjen for å sjekke om det kanskje allikevel er kraftfor der. Det er da jeg ser de individuelle forskjellene. Noen av dem fortsetter å snuse etter kraftfor, de gir seg ikke, vil ikke eller greier ikke å tro på at det ikke er noe der. De yngste er de som først venner seg av med vanen og begynner å lete etter andre muligheter. De er også de første som oppdager at jeg begynner å legge kraftfor inne, de greier å holde det for seg selv lenge, og mens de eldre geitene fortsatt leter der ute, kan de yngre komme inn og spise uten å bli stanget vekk. De eldste og største tar alt hvis de får sjansen, men får ikke med seg at det har skjedd en forandring. Å behandle og forholde seg til flokken som en eneste kropp, de er både en enhet og individer. De greier ikke å gå vekk fra flokken. De er slik sett limt sammen i en ujevn enhet. Alt baserer seg på vaner, det er slik de eksisterer, henger sammen, det er slik jeg kan bestemme over dem. Det er utrolig hvordan en vane som er innlært henger ved. Flokkens vaner og individenes vaner er ikke helt identiske, men er det som gjør det mulig å styre flokken.

Noen av dem reagerer på en nesten uhørlig lyd når jeg løfter en metallskål opp fra betonggulvet, de fanger øyeblikkelig opp lydbølgene som lages av metallet mot betongen. Eller de ser at jeg holder noe i hendene, og mekrer. Jeg kan til slutt ha hva som helst i hendene, allikevel forbinder de det med en pose med tørre brødskalker. De hører lyden av papirsekken som knitrer inne på forrommet, og hvert individ i flokken spisser ører, retter seg opp og venter på at noe skal skje, at de snart vil kjenne smaken av kraftforet.

Vi levde mesteparten av livet på gården. Men det var ikke langt til tettstedet, der familier levde i eneboliger i boligfelt og hadde arbeidet sitt på en av de tilliggende større stedene. Det var ikke mange bønder igjen i denne tidligere landbruks- og arbeiderkommunen. Fabrikkene var lagt ned, så de fleste pendlet, og noen få bønder disponerte det meste av jorda. Noen prøvde å drive med nisjeproduksjon som frukt, bær, grønnsaker. Det fantes ikke melkekuer igjen, alle hadde gått over til ammekuer. Melkebøndene hadde avlet seg gradvis over til kjøttrasene, inseminert de minst produktive dyra med sæd fra okser av Hereford eller Charolais. I løpet av en femårsperiode hadde de kommet seg gjennom så mange generasjoner at kalvene som ble født var renraset kjøttfe.

De tunge, rolige og tilsynelatende tilfredse dyra, mødre og kalver som nå bare ble brukt til kjøtt, gikk ute hele året, de behøvde ikke forholde seg til sprengte jur og melkemaskiner, de ble ikke daglig håndtert av mennesker, gikk bare der i landskapet rammet inn av gjerder, med tilgang til et åpent fjøs som de kunne gå inn i når de følte behov for det. For å søke ly for kulda, regnet, kanskje for å kalve hvis de ikke ville slippe kalven rett på marka. De levde intakte liv, det så ut som de var frie, selvbestemmende, selvregulerte, harmoniske. Mor og barn sammen, ikke skilt som i melkeproduksjonen. I kjøttproduksjonen kunne de leve livet sammen. De avga ikke noe produkt annet enn seg selv, det var dem selv og kalven som var produktene, derfor kunne melka gå rett inn i kalven, kalven fikk melka og ikke en billigere erstatning. Produksjonen var identisk med det naturlige resultatet. Det var bare det som allikevel foregikk naturlig, som ble gjerdet inn. Livene der inne ble eid, forvaltet, antallet individer økte, minsket, men det var alltid en flokk der. Det var en kjerne av dyr, som ble gradvis overlappet, erstattet, men for oss som så det på avstand så flokken bestandig og omtrent den samme ut. Det var flokken som var enheten. Barna prøvde noen ganger å telle dyra, så langt inn på beitet de kunne se når vi kjørte, gikk eller syklet forbi. Men det var ikke mulig å få telt riktig, for alle var ikke synlige samtidig, noen var inne i fjøset, andre var på baksiden av en kolle. Det var riktignok en kort periode jeg forholdt meg til dyra på en annen måte. Det var da Bruno ennå satt i vogna, det første og andre året han levde, da gikk vi nesten daglig bort til beitet som et utfluktsmål. Han gledet seg når jeg sa at vi skulle bort og se på kalvene. Jeg løftet ham ut av vogna og holdt ham opp mot gjerdet så han kunne peke på kalvene, og jeg sto der selv og så på dyra, sto lenge foran dem og så dem en for en, øynene, de fuktige mulene, tungene, pelsen med størknet søle, ørene, beina. Troskyldige.

Kalvene kunne komme til hele året. Alt gikk nesten av seg selv, kunne det se ut som. Minst mulig inngripen i den naturlige harmonien, der det framavlede livet fikk være intakt for avbrytelser og atskillelser. Slik levde de livene sine mens de sakte beveget seg rundt i større og mindre delflokker, noen ganger spredt, andre ganger trakk de mer sammen, liggende, stående, langsomt forflyttet de seg rundt. To ganger om dagen kjørte bonden inn en rundball til dem, med ballen spiddet på gaffelen høyt oppe i lufta beveget traktoren seg sakte over det kuperte beitet og fram til forhekken av metall som rundballen ble sluppet opp i. Fra det øyeblikket traktoren ble synlig for dyra, spredte forventningen seg, de kom småtravende fra alle deler av det inngjerdede området, rautingen steg i intensitet etter som traktoren humpet seg innover den opptråkkete beitemarka. Dyra trakk mot traktoren, samlet seg i en hale etter den, og klumpet seg rundt foringsstedet. Så slapp bonden siloforet, rygget litt, snudde og forlot dyra, vanligvis uten å ha gått ut av traktoren.

Kjøttfeet fikk ha livet sitt i fred helt til de en dag ble hentet fra det inngjerdede området for ikke å komme tilbake. Den ene gangen de ble tatt ut, var det for å bli lastet opp på bilen som ble rygget helt inn til porten. Den hadde to etasjer, det var lysrør i taket, og gulvet var dekket av et sjenerøst lag med tørr sagflis. Det hele foregikk rolig de gangene jeg så det. De som skulle hentes ble samlet i en kve, der det ble laget til en enveisløype opp mot bilen, så smal at det ikke var mulig for dyret å snu. Hadde dyret først begynt vandringen inn i løypa av barrikader og sperringer, var det så godt som dødt. Det luntet inn i noe som virket tilforlatelig, ikke som noe som skulle føre det vekk fra livet, men dette var begynnelsen på den eneste reisen til dyret.

4.

Da Gjertrud gikk i barnehagen, ble hun for første gang invitert i en badebursdag. En bursdagsfeiring i den kommunale svømmehallen, som det var satset mye på, med sklier, boblebad, varmebasseng, kafé, treningsrom og møterom. Det var mange forskjellige arrangementer og satsninger som foregikk i forbindelse med svømmehallens sentrale posisjon. Jeg ble med Gjertrud, hun var seks år og kunne ikke svømme. På den tida hadde jeg bare vært i svømmehallen noen få ganger. Jeg hadde ikke hatt med barna på babysvømming som så mange andre. Jeg syntes ikke det virket riktig å slippe de nesten nyfødte babykroppene ned i klorvannet med åpen munn og øyne, jeg likte ikke tanken på at klorvannet, bakteriene og alt det andre som var oppløst i de store og til dels uklare vannmassene i bassenget skulle trenge inn i de små nye kroppene, den myke huden, de nye organene.

Vi gikk inn i garderoben. Tok av oss støvlene. Gjertrud hadde gaven til bursdagsbarnet i hånda. Forsiktig, det er glatt, husker jeg at jeg sa da vi kom inn i rommet med skapene, der det var vanndammer på gulvet, benkene var våte, noen holdt på å frottere seg, smøre seg, noen sto med ryggen til og tredde trusa opp over lårene, andre pakket våte håndklær ned i plastposer. Vi skiftet, dusjet, kom ut i svømmehallen, jeg tok henne i hånda og vi gikk mot den kroken der bordet for selskapet var dekket. Vinduene i svømmehallen rakk ned til gulvet og rett utenfor sto furuleggene, det vokste blåbær- og tyttebærlyng på skogbunnen. Himmelen var blå med noen hvite skydotter, sola skinte skrått ned gjennom klorvannet. Familien til jenta som fylte år sto i badetøy og tok imot gjestene, Gjertrud overrakte gaven og så forventningsfull bort på bordet som var dekket med fargerik duk, mønstrete papptallerkener, plastglass med sugerør og servietter stukket oppi.

Det er her man kan se den nye verdenen, hvordan den har glidd inn og blitt tilforlatelig. Vi er bak glass, under vann, vi blir belyst av lyskastere med fargefilter. Fedrene med sine tatoveringer, på den enorme plastmadrassen som er forankret som en flåte midt i bassenget, der de holder årvåkent øye med sine sprellende lyshårete barn. Blonde jenter som plasker omkring med bittesmå kropper med armringer oppblåst og strammet rundt de tynne overarmene. Med en imponerende fysisk mestring greier de å kravle seg opp på kanten, gli ned igjen. Raskt plaske seg hit og dit som om klorvannet er deres rette element. De kan se ut som produkter av en lynrask evolusjon, de er vår tids nye primater, de er så riktige for sin tid, disse små lyshårete. Akkurat dette utseendet, den attityden de har når de plasker bortom meg og smiler, de er så uredde, usjenerte, frampå, selvfølgelige i bassenget, de har kanskje allerede vært her som babysvømmere, de har vokst fram i klorvannet og kommer til å være her hver uke framover. Etter hvert kommer badevaktene til å dekke bordet for dem når de skal feire sin egen eller klassekameratenes bursdag her. Som nå, i minuttene før en badebursdag skal ta til. De starter på hel time, bordene er oppstilt langs bassengkanten ved det varme og grunne bassenget, servietter står som søyler fra plastglassene, pappasjettene ligger lett på plastduken, badevaktene legger siste hånd på det hele (bordet har stått slik, nesten klart, og alle de badende har lagt merke til det, vet hva som skal komme).

Nå bøyer den kvinnelige badevakten seg fram over bordet, i shorts og T-skjorte, sandaler, helårsbrune legger, crocs, hun tørker lett over de blå plaststolene, setter dem på plass rundt bordet, gjør klar til feiring, badehøytid for noen utvalgte, mens andre badegjester passerer i badedrakter, kanskje noen lengtende barneblikk mot tegnene på det forestående selskapet, dryppende kropper og hår, på vei mot boblebadet, det varme bassenget, det kalde bassenget, sklia. Fedrene til de to plaskende småjentene snakker sammen: Har du prøvd å ha henne på slalåm, på langrenn, nei hun synes ikke det er noe gøy, nekter å gå, men da jeg trakk henne, da … da hylte hun av fryd. Tatoveringene, det er et omvendt tegn på graden av spenning i livet, graden av rutine, det livet de lever nå, det er kompensasjon, for alt, for det som ble avbrutt. De ser ut som gode fedre, de er sin tid.

Det er tydeligvis fedrene som har fått oppgaven å bringe døtrene til badebursdagen, ikke en mor å se, jeg er den eneste, i tillegg til moren til bursdagsbarnet, hun bærer rundt på familiens spedbarn mens hun anviser hvor gavene de små jentene har med seg skal ligge, hvor fedrene som kommer en etter en kan sitte. Hun henter en kaffekanne, alt dette mens hun bærer babyen med den ene armen, hun har på seg en fargerik bikini. Faren til bursdagsbarnet befinner seg midt uti det varme bassenget, som en slags badevakt, han teller med jevne mellomrom de som hører til selskapet. Innimellom ser han seg rådvill rundt, før han igjen virker rolig, det er ikke lett å skille de barna som han skal holde sine beskyttende vinger over, fra de andre barna som også er uti bassenget, plasker og hopper vilt, de ser så like ut, med vått hår, små ansikter nesten dekket av svømmebriller, og i korte perioder svømmer de ned mot bunnen av bassenget, etter en badeleke som er kastet, eller bare for å studere alle beina, lyset der nede, undersiden av ukjente kropper, så intimt nær vemmeligheten noen ganger. Men klorvannet er beskyttelse mot kroppsligheten, mot avfall, kroppene blir mer eller mindre nøytralisert her, og man må bare ikke se så godt etter på bunnen, det udefinerte som har løsnet fra kroppene.

På land sitter vi voksne i blå plaststoler på det fuktige flisegulvet ved langbordet med hver vår kaffekopp av papp. Vi er årvåkne mot det som skjer i bassenget, men i motsetning til han som er uti, bursdagspappaen, speider vi bare etter hver vår, vi har tunnelsyn rettet mot hvert vårt barn. Den bikinien, den magen, navlen som ble slik etter at navlestrengen ble klippet og grodde, de beina, fargen på svømmebrillene som skjuler øyepartiet. Vi pendler mellom avslappet samtale og falkeblikk, de fleste er ikke helt avkledde for svømming, har stoppet midt imellom været der ute og forholdene her inne (utenfor panoramavinduene er det høst, rødgule farger, furutrær) fedrene har lange shorts og T-skjorter, de er barbeinte, nakne føtter og hårete legger under voksduken. Bordet er ennå nærmest urørt, i en haug midt utpå ligger de forseggjorte gavene, det er ikke godt å si forseggjort av hvem, om det er butikkpersonalet eller en mor eller den unge gjesten selv. Flere av gavene har metallisk skinnende papir, de fleste er holdt i rosa, lilla og hvitt. Lange bånd krøller seg. Så går moren bort til bassenget, hun får kontakt med faren (mannen sin), han brøyter seg gjennom vannmassene bort til kanten, de utveksler noen ord, og like etter begynner han å samle jentene som er spredd rundt i bassenget. En etter en går de opp badetrappa eller bare hopper rett opp på kanten, småløper dryppende mot bordet.

Gjertrud kommer dryppende bort til meg, er oppspilt og glad, jeg hjelper henne å pakke håndkleet rundt kroppen. Og nå er det gaveoppakkingen som står for tur, Gjertrud går bort til de andre, lavmælt står de tett sammen rundt gavene, mens bursdagsbarnet tar papiret av en etter en. Når dette er overstått, går de raskt mot kiosken og stiller seg i rekke, mens moren samler alt papir og gavebånd i en medbrakt søppelsekk. Faren tar sekken med seg mot garderobeområdet. Han vender tilbake uten sekken, med en kakebeholder, en slik man bærer i lokket, der brettet er forsvarlig festet med klikkanordninger. Han setter kaka på bordet og fjerner lokket. Omtrent samtidig begynner de første jentene å vende tilbake til bordet med det de har valgt å bruke den foreskrevne kvoten sin av kioskutvalget på. En is hver, en sjokolade eller lakrisstang. Vi får skjenket i mer kaffe i pappkoppene, og kakestykker blir skjært opp av moren til bursdagsbarnet (nå holder faren babyen, og i et glimt ser jeg den spesielle fargen og glansen av ørevoks i babyens øre). Stykkene blir plassert på servietter og sendt rundt til de som sitter ved bordet til alle har fått.