REBECCA SOLNIT

Alle spørsmåls mor

OVERSATT AV SABINE GISIN OG PÅL H. AASEN

Originalens tittel: The Mother of All Questions

© 2017 Rebecca Solnit

© Pelikanen forlag AS 2017 (norsk utgave)

www.pelikanen.no

Omslagsdesign: Asbjørn Jensen

Redaktør: Eirik Bø

Oversettere: Sabine Gisin & Pål H. Aasen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8383-013-2 (ePub)

ISBN: 978-82-9323-772-3 (trykk)

Innkjøpt av Norsk kulturråd

Denne utgivelsen er utgitt med støtte fra Solbakken AS.

Gjennom sin støtte til Pelikanens utgivelser av oversatt litteratur ønsker Solbakken AS å bidra til å gjøre viktige litterære stemmer tilgjengelige for norske lesere og samtidig sørge for et større mangfold i utvalget av litteratur på norsk.

Til bestemødrene, likestillingsforkjemperne, drømmerne, mennene som forstår, de unge kvinnene som går på, de gamle kvinnene som banet vei, samtalen som aldri stilner og en verden som lar Ella Nachimovitz (født januar 2014) slå ut i full blomst.

Innhold

Innledning

Alle spørsmåls mor

1. Tausheten er brutt

Taushet. En kort historie

I. Havet som omringer arkipelet

II: Hver mann en øy: mannlig taushet

III: Taushet: burene

IV: Den oversvømte byen

Fulle av håp går vi på,

med kjærlighet til nykommerne

og deres herlige støy:

Atlas

Ella og Maya

Isaac og Martin

Berkeley

Brooke, Dylan og Solomon,

Daisy og Jake;

og takk til leserne

og til bråkmakerne

Innledning

Det lengste og nyeste essayet i denne samlingen handler om taushet, og under arbeidet med det trodde jeg først at jeg skrev om hvordan kvinner tvinges til taushet, på mange ulike måter. Så skjønte jeg snart at måten menn tvinges til taushet på, er en uunngåelig del av emnet, og at vi alle lever i en komplisert verden av ulike former for taushet, deriblant den gjensidige tausheten vi kaller kjønnsroller. Dette er en feministisk bok, og likevel dreier den seg ikke bare om kvinners erfaringer, men om alles – menn, kvinner, barn og mennesker som utfordrer kjønnenes klare grenser og motsetninger.

Denne boken tar for seg mange typer menn, fra glødende feminister til serievoldtektsmenn, og den er skrevet vel vitende om at ingen kategorier er vanntette, og at vi må bruke dem provisorisk. Den går inn i de raske samfunnsendringene som den revitaliserte feministiske bevegelsen har bidratt til i Nord-Amerika og verden over, og ikke bare når det gjelder endringer i lovverket. Denne bevegelsen er i ferd med å endre selve vår forståelse av slike ting som samtykke, makt, rettigheter, kjønn, stemme og representasjon. Det er en fantastisk omveltende bevegelse som særlig blir drevet fram av unge mennesker, på universitetene, i sosiale medier og i gatene, og jeg er full av beundring for den uredde og kompromissløse nye generasjonen av feminister og menneskerettighetsaktivister. Samtidig er jeg bekymret for en motreaksjon, noe som i seg selv er bevis for den trusselen feminismen, som en del av et videre frigjøringsprosjekt, utgjør mot patriarkatet og status quo.

Denne boken er en reise gjennom drap og massakrer, en feiring av solidaritet og frigjøring, av innsikt og empati, og en undersøkelse av de begrepslige redskapene vi kan bruke til å belyse disse tingene.

Alle spørsmåls mor

| 2015 |

For et par år siden holdt jeg et foredrag om Virginia Woolf. Under spørsmålsrunden i etterkant virket det som om det som opptok folk mest, var hvorvidt Woolf burde ha fått barn. Jeg svarte pliktskyldigst at hun visstnok hadde tenkt på dette da hun var nygift, etter å ha sett hvordan søsteren, Vanessa Bell, koste seg med sine. Men med tiden kom Woolf til å se det som uklokt å sette barn til verden, kanskje på grunn av sin egen psykiske ubalanse. Eller kanskje, foreslo jeg, ville hun heller bli forfatter og vie sitt liv til å skape kunst, noe hun da også gjorde, med usedvanlig suksess. I foredraget hadde jeg sitert og rost hennes utsagn om å ta livet av «Engelen i huset», den indre stemmen hos så mange kvinner som forteller dem at de skal pleie husholdningen og det mannlige egoet som selvoppofrende tjenestepiker. Jeg ble overrasket over at denne oppfordringen til å kvele den konvensjonelle kvinnelighetens ånd skulle føre oss inn i en slik diskusjon.

Det jeg skulle ha fortalt publikum, var at utspørringen om Woolfs reproduktive status er en fordummende og meningsløs avsporing fra de storslagne spørsmålene hun stiller i sitt forfatterskap. (Jeg tror at jeg på et tidspunkt sa: «Fuck this shit», som jo mer eller mindre uttrykker det samme, og som til slutt fikk diskusjonen på sporet igjen.) Det er jo tross alt mange som lager barn; bare én har laget Til fyret og Tre Guineas, og vi diskuterte Woolf på grunn av de sistnevnte.

For meg var problemstillingen velkjent nok. For en ti års tid siden, under en samtale som egentlig skulle dreie seg om en bok jeg hadde skrevet om politikk, insisterte den britiske intervjueren på at vi i stedet for å snakke om min intellektuelle produksjon, skulle ta for oss fruktene av mitt underliv, eller snarere mangelen på disse. Mens vi satt der på scenen, maste han i vei om hvorfor jeg ikke hadde fått barn. Intet svar fra meg kunne tilfredsstille ham. Han var visst av den oppfatning at jeg var nødt til å sette barn til verden, at det var uforståelig at jeg ikke hadde gjort det, og dermed måtte vi snakke om hvorfor ikke, når vi kunne ha snakket om bøkene jeg faktisk hadde produsert.

Da jeg kom meg ned fra scenen, var markedssjefen fra det skotske forlaget mitt – en spedbygd kvinne i tjueårene med rosa ballettsko og en søt forlovelsesring – rasende: «Han ville aldri ha spurt en mann om det der,» freste hun. (Nå pleier jeg å bruke dette, i spørsmålsform, for å sette ut enkelte intervjuere: «Ville du ha spurt en mann om det der?») Slike spørsmål ser ut til å springe ut av forestillingen om at det ikke finnes kvinner – de 51 prosent av befolkningen som er like forskjellige i sine ønsker og like gåtefulle i sine lengsler som de øvrige 49 prosentene – men bare Kvinnen, som skal gifte seg, avle fram barn, slippe menn inn og babyer ut, som en slags heis for arten. Innerst inne er disse spørsmålene ikke spørsmål, men derimot påstander, om at vi tar feil, vi som regner oss som individer og vil stake ut kursen selv. Hjernen er et individuelt fenomen som skaper vilt varierende produkter, mens livmoren bare frambringer én type skapning.

Det finnes faktisk mange grunner til at jeg ikke har barn: Jeg er veldig god på prevensjon; selv om jeg elsker barn og nyter å være tante, liker jeg også godt å være alene; jeg ble oppdratt av misfornøyde og lite hyggelige mennesker og ville verken gjenta deres måte å være forelder på eller sette noen til verden som kunne komme til å mene det samme om meg som jeg iblant mente om mine oppdragere; kloden tåler ikke så mange flere mennesker fra den industrialiserte delen av verden, og framtiden er svært usikker; og så ville jeg veldig gjerne skrive bøker, noe som er en nokså tidkrevende levevei, i hvert fall når man gjør det på den måten jeg har gjort. Jeg er ikke dogmatiker når det gjelder det å ikke få barn. Jeg hadde kanskje kunnet få barn under andre omstendigheter og vært fornøyd med det – slik jeg er fornøyd nå.

Noen ønsker seg barn, men får det ikke av forskjellige individuelle grunner som kan være medisinske, emosjonelle, økonomiske, profesjonelle; noen vil derimot ikke ha barn, og det får være deres egen sak. Bare fordi det finnes et svar på dette spørsmålet, betyr det ikke at man er nødt til å svare på det, eller at det er rimelig at det blir stilt. Intervjuerens spørsmål til meg var upassende fordi det forutsatte at kvinner skal få barn og at det bare er naturlig at en kvinnes forplantningsaktiviteter har offentlig interesse. Og mer grunnleggende baserer dette spørsmålet seg på antakelsen om at det kun finnes én riktig måte å være kvinne på.

Men selv det å si at det finnes én riktig måte er kanskje altfor optimistisk, siden også mødre hele tiden får påpekt sine feil og mangler. En mor kan bli behandlet som en kriminell for å ha vært borte fra barnet sitt i fem minutter, mens barnets far har vært borte i flere år. Noen mødre har fortalt meg at de, etter å ha fått barn, ble behandlet som tilbakestående fjols og konsekvent ble oversett. Mange av mine kvinnelige bekjente har fått høre at de ikke kan tas på alvor i yrkeslivet fordi de på et tidspunkt kommer til å stikke av og formere seg. Og mange mødre som gjør det bra i yrkeslivet, blir mistenkt for å forsømme noen. Det finnes ikke noe godt svar på hvordan man skal være kvinne; kanskje ligger kunsten heller i hvordan vi avviser spørsmålet.

Vi snakker gjerne om åpne spørsmål, men det finnes en del lukkede spørsmål også, spørsmål som bare har ett riktig svar, i hvert fall sett fra den spørrendes perspektiv. Dette er spørsmål som dytter deg tilbake i flokken eller glefser etter deg når du fjerner deg fra den, spørsmål som rommer sitt eget svar og har til hensikt å tvinge og straffe. Ett av mine mål i livet er faktisk å bli en ekte rabbiner, å bli i stand til å svare på lukkede spørsmål med åpne spørsmål, å ha nok indre styrke til å være en god dørvokter når inntrengerne nærmer seg, og i det minste huske å spørre: «Hvorfor spør du om det?» Dette er alltid et godt svar på uvennlige spørsmål, har jeg funnet ut, og lukkede spørsmål er som oftest uvennlige. Men den dagen jeg ble spurt ut om dette med å få barn, ble jeg helt overrumplet (jeg var allerede nokså redusert av jetlag), og så ble jeg bare sittende igjen og lure: Hvorfor dukker disse håpløse spørsmålene stadig så forutsigbart opp?

En del av problemet ligger kanskje i at vi har lært å stille feil krav til oss selv. Vår kultur bader i en form for populærpsykologi som er besatt av spørsmålet: Er du lykkelig? Vi spør oss om dette så automatisk at det virker helt naturlig å ønske seg en apoteker med tidsmaskin som kunne levere et livsforråd med lykkepiller til Bloomsbury, slik at en unik kvinnelig prosastilist kunne bli omskolert til å avle fram kull på kull med Woolfbabyer.

Spørsmål om lykke forutsetter som regel at vi vet hva vi mener med et lykkelig liv. Lykken blir ofte beskrevet som et resultat av å ha fått en hel del ting på plass – samboer, avkom, eiendom, erotiske erfaringer – selv om man ved et millisekunds ettertanke kan komme på utallige mennesker som har alt dette og fortsatt er dypt ulykkelige.

Stadig får vi presentert universelle oppskrifter, men disse oppskriftene mislykkes, ofte og grundig. Likevel får vi dem presentert igjen. Og igjen og igjen. De blir til fengsler og til straff; forestillingens fengsel lurer mange inn i et innestengt liv som er helt i tråd med disse oppskriftene og like fullt føles helt elendig.

Problemet er kanskje av litterær art: Vi blir forelagt en eneste fortelling om hva som skaper et lykkelig liv, selv om mange av dem som følger denne fortellingen ender opp med dårlige liv. Vi snakker om det som om det fantes ett godt plot med én lykkelig slutt, mens de utallige former et liv kan ta, blomstrer – og visner – rundt oss.

Selv de som lever ut den beste versjonen av den velkjente fortellingen kan ende opp med ikke å bli belønnet med lykke. Dette trenger ikke nødvendigvis å være så ille. Jeg kjenner en kvinne som fikk sytti år i et kjærlig ekteskap. Hun har hatt et langt og meningsfullt liv som hun har levd etter sine egne prinsipper, og hun blir elsket og respektert av sine barn og barnebarn. Men jeg ville ikke sagt at hun er lykkelig; hennes medlidenhet med de svake og bekymringene for framtiden har gitt henne et mismodig syn på verden. Vi trenger et bedre språk for å uttrykke det hun har fått i stedet for lykke. Det finnes helt andre kriterier for det som kan være et godt liv med større betydning for den enkelte – å elske og bli elsket, eller å få kjenne tilfredsstillelse, stolthet, mening, dybde, engasjement, håp.

En del av mitt eget prosjekt som forfatter har vært å forsøke å trekke fram det som er vanskelig å få tak på eller som er blitt oversett, å beskrive meningsnyanser, å sette pris på både det offentlige og det ensomme livet, og – med John Bergers ord – å finne «en annen måte å fortelle på», og det er noe av grunnen til at det er så nedslående å bli overrumplet av de gode, gamle måtene.

Det konservative «forsvaret for ekteskapet» – egentlig ingenting annet enn et forsvar for den gamle hierarkiske organiseringen av det heteroseksuelle ekteskapet som var normen før feminismen begynte å endre på ting – dette forsvaret er det trist nok ikke bare de konservative som fremmer. Altfor mange i vårt samfunn henger fast i en urokkelig tro på at det skulle være så utrolig fantastisk for barn å leve i et hushold med to heteroseksuelle foreldre, noe som fører til at mange blir værende i håpløse ekteskap som virker ødeleggende på alle involverte. Jeg kjenner mange som har nølt lenge med å komme seg ut av dårlige ekteskap fordi den gamle oppskriften insisterer på at en situasjon som er forferdelig for én av eller begge foreldrene, på en eller annen måte skal være fordelaktig for barna. Selv kvinner med grovt voldelige partnere blir ofte presset til å bli værende i en situasjon som på papiret liksom skal være så perfekt at man ikke stiller spørsmål ved detaljene. Formen vinner over innholdet. Og samtidig har jeg sett ren glede over skilsmisser og lykkelige familier av et utall ulike slag, igjen og igjen, fra én forelder med barn til alle slags former for flerfamiliehusholdninger og bonusfamilier.

Etter å ha skrevet en bok om meg selv og min mor, som giftet seg med en voldelig byråkrat og fikk fire barn og ofte kokte over av raseri og håpløshet, ble jeg tatt på senga av en intervjuer som spurte om det var den brutale faren min som hadde skylden for at jeg ikke hadde lyktes med å finne en livsledsager. Spørsmålet hennes var ladet med noen merkelige antakelser om mine intensjoner i livet og om hennes rett til å trenge seg på. Selv mente jeg at denne boka, The Faraway Nearby, på en forsiktig og indirekte måte handlet om min egen reise mot et riktig så godt liv, et forsøk på å forholde meg til min mors raseri og bakgrunnen for dette raseriet, dette å være fanget i konvensjonelle forventninger og forestillinger om hva det vil si å være kvinne.

Jeg har gjort det jeg satte meg som mål i livet, og det jeg satte som mål var ikke det moren min eller denne intervjueren forutsatte. Jeg ville skrive bøker, jeg ville omgi meg med generøse og briljante mennesker, og oppleve store eventyr. Noen av disse eventyrene har dreid seg om menn – i form av forelskelser, korte affærer og lengre forhold – men de har også dreid seg om fjerntliggende ørkener, ishavsområder, fjelltopper, folkeopprør og naturkatastrofer, samt utforskningen av ideer, arkiver, dokumenter og livshistorier.

Samfunnets oppskrifter på selvrealisering ser ut til å skape en god del mistrivsel både hos dem som ikke kan eller vil følge dem og derfor blir stigmatisert, og hos dem som adlyder, men ikke finner lykken. Selvfølgelig finnes det mennesker med helt konvensjonelle liv som er svært lykkelige. Jeg kjenner noen av disse, slik jeg også kjenner lykkelige munker, prester og abbedisser som lever barnløse og i sølibat, samt fraskilte homofile og alt imellom. Min venninne Emma ble i fjor sommer geleidet til alteret av faren sin, og like bak fulgte farens mann arm i arm med moren hennes; de fire pluss den nye mannen til Emma er en usedvanlig kjærlig og sammensveiset familie som engasjerer seg i kampen for rettferdighet med politiske midler. Begge bryllupene jeg var med på i sommer, hadde to brudgommer og ingen brud; en av brudgommene i det første bryllupet gråt fordi han gjennom mesteparten av livet hadde vært ekskludert fra retten til å gifte seg og aldri hadde trodd at han kom til å få oppleve sitt eget bryllup.

Og likevel ligger de samme gamle spørsmålene på lur overalt – eller mer enn spørsmål virker de som et slags tvangssystem. I det tradisjonelle verdensbildet er lykken i sitt vesen noe privat og egoistisk. Fornuftige folk forfølger sine egne interesser, og når de oppnår det de vil, er det meningen at de skal være lykkelige. Selve definisjonen på det å være menneske er snever, og det er lite plass på smørbrødlista til slike ting som altruisme, idealisme og samfunnsmessige bidrag (med mindre det er i form av berømmelse, status eller materiell suksess). Tanken om å søke etter mening i livet dukker sjelden opp; de standardiserte handlingsmønstrene blir ikke bare betraktet som meningsfulle i seg selv, men også ansett for å være de eneste alternativene som gir noen mening.

En av grunnene til at folk ser morsrollen som en nøkkel til kvinnelig identitet, er oppfatningen om at barna kan innfri ens kjærlighetsevner. Men det er så mye man kan elske utover sitt eget avkom, så mye som trenger kjærlighet, så mye arbeid kjærligheten har å gjøre i verden.

Mens mange stiller spørsmål ved de barnløses motiver og anser dem for å være egoistiske fordi de ikke vil gjøre de ofrene som følger med foreldreskapet, glemmer de gjerne at de som elsker sine barn over alt annet, kanskje har mindre kjærlighet til overs for resten av verden. Forfatteren Christina Lupton, som også er mor, har nylig beskrevet noe av det hun måtte gi avkall på da hun befant seg i morspliktenes altoppslukende grep, blant annet

alle måtene å bry seg om verden på som er mindre allmenngyldige enn barneoppdragelsen, men som like fullt er avgjørende viktige for at barn skal få utfolde seg. Her tenker jeg på ting som å skrive og skape og drive med politikk og aktivisme; å lese og snakke i offentligheten, å gå i protesttog og undervise og lage filmer … Det meste av det jeg verdsetter høyest og som jeg mener har størst potensial for å forbedre verden, er helt uforenlig med det praktiske og kreative arbeidet med å ta seg av barn.

Noe av det mest fascinerende ved at Edward Snowden plutselig dukket opp i offentligheten for noen år siden, var at så mange ikke kunne fatte hvorfor en ung mann skulle velge å gi opp en sikker oppskrift på lykke – god lønn, trygg jobb, hus på Hawaii – for å bli verdens mest ettersøkte flyktning. Premisset syntes å være at siden alle mennesker er egoistiske, måtte Snowdens motivasjon være en egennyttig jakt etter oppmerksomhet eller penger.

I den første kommentarstormen skrev Jeffrey Toobin, juridisk ekspert i The New Yorker, at Snowden var en «grandios narsissist som fortjente fengsel». En annen kommentator skrev: «Jeg tror at vi i Edward Snowden ikke har noe annet enn en narsissistisk ung mann som har bestemt seg for at han er smartere enn resten av oss.» Andre antok at han avslørte amerikanske statshemmeligheter etter å ha mottatt betaling fra en fiendtlig stat.

Snowden virket som en mann fra et annet århundre. I den innledende kommunikasjonen med journalisten Glenn Greenwald kalte han seg for Cincinnatus – etter den romerske statsmannen som handlet til samfunnets beste uten tanke på selv å komme opp og fram. Dette var et hint om at Snowdens idealer og forbilder lå fjernt fra de konvensjonelle lykkeformlene. Andre epoker og kulturer stilte gjerne andre spørsmål enn vi gjør i dag: Hva er det mest meningsfulle du kan gjøre med livet ditt? Hva kan du bidra med til verden eller til fellesskapet? Lever du i tråd med dine egne prinsipper? Hva kommer til å stå igjen etter deg? Hvilken betydning har livet ditt? Vår opptatthet av lykke er kanskje et forsøk på å unngå å stille de andre spørsmålene, slippe å se hvor romslige livene våre, hvor effektivt arbeidet og hvor omfattende kjærligheten kan være.

I sentrum av lykkespørsmålet finnes det et paradoks. For noen år siden viste Todd Kashdan, professor i psykologi ved George Mason University, til studier som konkluderte med at man har høyere risiko for å bli deprimert hvis man tror det er viktig å være lykkelig: «Hvis du organiserer livet ditt rundt det å bli lykkelig og gjør lykke til det primære målet i livet, så kommer det i veien for at du faktisk blir lykkelig.»

Jeg fikk til slutt mitt rabbinske øyeblikk i England. Etter at jetlagen hadde gitt seg, ble jeg intervjuet på scenen av en dame med klangfull overklasseaksent. «Jaså», kvitret hun, «du har blitt såret av menneskene og søkt ly ute i naturen.» Det var tydelig hva hun mente: Her var det et spesielt stakkarslig eksemplar på utstilling, et utskudd i flokken. Jeg henvendte meg til publikum og spurte: «Har noen av dere noen gang blitt såret av menneskene?» De lo med meg, og i dette øyeblikket visste vi at det er noe sært og rart ved oss alle, at vi var sammen om dette, og at en del av jobben vi alle må gjøre, er å lære å ta tak i våre egne problemer i stedet for å dytte dem over på andre. Kjærlighet er en annen del av jobben, og den kan vise seg i så mange former og være rettet mot så mange forskjellige ting. Det er mange spørsmål det er verdt å stille i livet, men om vi tenker etter, forstår vi kanskje at ikke alle spørsmål trenger et svar.

1.TAUSHETEN ER BRUTT

Taushet. En kort historie

«Det jeg angret mest på, var all tausheten … Og vi har så mye taushet vi må bryte.»

– Audre Lorde

I: HAVET SOM OMRINGER ARKIPELET

Taushet er gull, det var i hvert fall det jeg ble fortalt da jeg var ung. Senere ble alt annerledes. Taushet er døden, ropte homoaktivistene som kjempet mot fortielsen av fenomenet AIDS. Tausheten er et hav av alt det usagte, unevnelige, fortiede, utviskede, uhørte. Den omgir de spredte øyene som er de som får lov til å snakke, det som kan sies og de som lytter. Tausheten finnes på mange måter og av mange grunner; hver og en av oss har sin egen sjø av uuttalte ord.

Språket er fullt av overlappende ord, men i denne sammenhengen kan du tenke på taushet som noe du blir pålagt og stillhet som noe du kan søke. Freden på et stille sted, sinnet som faller til ro, i ly fra prat og mas, er akustisk sett den samme som tausheten etter trusler og tvang, men politisk og rent fysisk noe helt annet. Det som forblir usagt i en søken etter sinnsro og selvinnsikt, og det som ikke sies på grunn av stor risiko eller høye barrierer, står i forhold til hverandre som svømming gjør til det å drukne. Stillhet er for støyen det tausheten er for kommunikasjon. Den lyttendes stillhet gir rom for den andres tale, slik leseren stille tar til seg ordene på boksiden, slik det hvite papiret trekker til seg blekket.

«Vi er vulkaner», skrev Ursula K. Le Guin et sted. «Når vi kvinner presenterer våre erfaringer som sannhet, som menneskelig sannhet, blir alle kart forandret. Nye fjell kommer til.» De nye stemmene, undersjøiske vulkaner, bryter ut i åpent farvann, og nye øyer blir født; det er en voldsom og skremmende prosess. Verden endres. Tausheten skaper lidelse uten at noen stilles til ansvar, den sørger for at hykleriet og løgnene vokser og sprer seg, den lar forbrytelser passere ustraffet. Hvis stemmene våre er noe vesentlig ved det å være menneske, er det å bli fratatt stemmen det samme som å bli umenneskeliggjort eller ekskludert fra sin egen menneskelighet. Og historien om taushet er sentral i kvinnenes historie.

Ordene bringer oss sammen og tausheten skiller oss, berøver oss den hjelpen eller solidariteten eller det fellesskapet som samtalen kan lokke fram. Noen arter av trær brer seg ut med rotsystemer under jorda som forbinder de enkelte stammene og vever de enkelte trærne sammen til et mer stabilt hele, slik at de ikke så lett kan blåses over ende. Fortellinger og samtaler er som disse røttene. I et århundre har den menneskelige reaksjonen på farer og stress blitt definert med begrepet «kamp eller flukt» [fight or flight]. En omfattende psykologisk studie fra University of California (2000) kom til at forskningen på dette feltet stort sett hadde vært basert på studier av hannrotter og menn. Men ved å studere kvinner kom de over et tredje, nokså utbredt alternativ: å samle seg i solidaritet, støtte og gi råd. De bemerket at «kvinners atferdsmessige reaksjoner er mer preget av en tendens til å ‘pleie og bli-venn-med’ [tend-and-befriend]. Pleien dreier seg om aktiviteter knyttet til beskyttelse og ernæring i den hensikt å skape trygghet og unngå lidelse for seg selv og avkommet; bli-venn-med dreier seg om opprettelsen og vedlikeholdet av sosiale nettverk som kan være til hjelp i denne prosessen.» Mye av dette skjer gjennom språket, ved å fortelle om egen situasjon, ved å bli lyttet til, ved å oppleve medfølelse og forståelse fra dem du tar deg av og er venn med. Det er ikke bare kvinner som oppfører seg på denne måten, men kanskje gjør de det mer rutinemessig. Det er slik jeg mestrer ting, eller det er slik fellesskapet mitt hjelper meg å mestre ting, nå som jeg har et fellesskap.

Hvis du ikke får fortalt historien din, kan det være drepende, noen ganger i bokstavelig forstand. Hvis ingen hører på deg når du forteller at din eks-mann forsøker å ta livet av deg, hvis ingen tror deg når du sier du har smerter, hvis ingen hører deg når du ber om hjelp, hvis du ikke tør å be om hjelp, hvis du har blitt oppdratt til ikke å plage folk med å be om hjelp. Hvis folk mener du går over streken når du snakker ut i en forsamling, hvis du blir holdt utenfor institusjoner og maktstrukturer, hvis du blir utsatt for irrelevant kritikk der underteksten er at kvinner ikke bør være til stede eller ikke bli lyttet til. Historiene redder livet ditt. Og historiene er livet ditt. Vi er våre historier, og de kan fungere både som fengsel og som brekkjern til å bryte seg ut med; vi lager historier for å redde oss selv eller for å stenge oss selv eller andre inne; historiene kan løfte oss opp eller kaste oss inn i den murveggen som er vår egen frykt og våre egne grenser. Frigjøring er en prosess som alltid har et element av historiefortelling i seg: Tidligere fortellinger slås i stykker, tausheten brytes, nye fortellinger skapes. Et fritt menneske forteller sin egen historie. Et menneske som blir verdsatt, lever i et samfunn der hennes historie har en plass.

Vold mot kvinner er ofte rettet mot stemmene og fortellingene våre. Det er en avvisning av stemmen, og en avvisning av hva det vil si å ha en stemme: retten til selvbestemmelse, til deltakelse, til å samtykke eller motsette seg, til å leve og ta del, til å tolke og fortelle. En mann som slår sin kone, gjør det for å tvinge henne til taushet; en mann som utnytter et bekjentskap eller en date til å voldta, nekter å la hennes »nei» bety det det burde, at hun alene har myndighet over sin egen kropp; voldtektskulturen innebærer at kvinnens vitneutsagn mister sin verdi og troverdighet; abortmotstanderne forsøker på lignende vis å overdøve kvinnenes selvbestemmelse; morderen bringer til taushet for alltid. Alt dette er påstander om at offeret ikke har noen rettigheter eller noen verdi, ikke er likeverdig. Samtidig finnes det andre, mindre synlige måter å tvinge til taushet på: folk som blir plaget og trakassert på nettet, som blir avbrutt i eller utelukket fra debatter, som blir snakket ned til eller ydmyket eller sparket fra jobben. Det å ha en stemme er avgjørende. Det er ikke den eneste menneskerettigheten, men den er helt sentral, og faktisk kan vi se historien om kvinners rettigheter eller mangel på rettigheter som en historie om taushet og det å bryte tausheten.

Ytringer, ord, det å ha en stemme kan i seg selv skape forandring når de virker inkluderende, anerkjennende; de gjør menneskelig igjen det som var blitt umenneskeliggjort. Noen ganger er de en nødvendig forutsetning for å få endret lover og regler og systemer i retning av rettferdighet og frihet. Noen ganger er bare det å få anledning til å snakke, det å faktisk bli lyttet til og trodd helt avgjørende for å kunne ta del i familien, fellesskapet, samfunnet. Noen ganger er det stemmene våre som får disse strukturene til å sprekke opp, for av og til fungerer de som fengsler. Og så når ordene trenger gjennom det ubeskrivelige, kan det som ble akseptert bli uakseptabelt. Å sette seg inn i konsekvensene av segregering, politiovergrep og familievold kan være vanskelig for dem som ikke selv er blitt utsatt for det: Historiene bringer problemene nærmere og gjør dem uunngåelige.

Med stemme mener jeg ikke bare den konkrete stemmen – lyden som når øret fra stemmebåndene – men også muligheten til å snakke ut, til å delta, til å erfare seg selv og bli erfart som en fri person med klare rettigheter. Dette omfatter også retten til å forholde seg taus; politiske fanger må slippe å bli torturert til tilståelse, og unge kvinner må slippe å stå til tjeneste for fremmede menn som trenger seg på og forlanger oppmerksomhet og beundring og så straffer dem når de ikke får det. Begrepet om stemme kombinert med et begrep om selvbestemmelse tegner opp et stort felt av makt og maktesløshet.¹

Hvem er det som ikke er blitt hørt? Havet er enormt, og dets overflate lar seg ikke kartlegge. Vi vet hvem som i hovedsak har blitt lyttet til på det offentlige feltet: hvem som gjennom århundrene har hatt politiske posisjoner, hvem som fikk universitetsutdanning, hvem som ledet hærene, hvem som var dommer eller utgjorde juryen, hvem som skrev bøker og styrte imperiene. Vi vet hvordan det har endret seg noe takket være de talløse revolusjonene i det tjuende århundre og i senere år – opprørene mot kolonialismen, mot rasismen, mot kvinnehatet, mot all tausheten som ble pålagt av homofobien, samt mye, mye mer. Vi vet at klasseskillene i USA ble utjevnet gjennom det tjuende århundret og gjenoppsto mot slutten av det, gjennom lønnsforskjeller, haltende sosial mobilitet og framveksten av en ny ekstrem elite. Fattigdom gjør taus.

Vi kjenner til dem som er blitt hørt; de er godt kartlagte øyer, resten er det uoversiktlige havet av uhørte, uregistrerte mennesker. Mange er blitt lyttet til og elsket opp gjennom århundrene, men ordene deres forduftet så snart de ble uttalt, og likevel slo de rot i andre mennesker, bidro til kulturen slik kompost blir til rik matjord; nye vekster oppsto av disse ordene. Mange andre ble tvunget til taushet, ekskludert eller ignorert. Planeten består av sju tiendedeler vann, men andelen av taushet er mye større. Dersom bibliotekene inneholder alle historiene som er blitt fortalt, kan vi tenke oss skyggebiblioteker med alle historiene som ikke er blitt det. Skyggene overgår bøkene i et antall vi knapt kan forestille oss. Selv de som har blitt lyttet til, har ofte skaffet seg det privilegiet gjennom strategisk taushet eller ved å overhøre visse andre stemmer, sin egen inkludert.

Frigjøringskampen har til dels bestått i å legge ting til rette for at de som tidligere ble brakt til taushet nå kan få snakke og bli hørt. En kvinne fra England forteller meg at fengslene i hjemlandet hennes fylles av stadig flere eldre menn, idet så mange ofre som ingen før ville høre på, nå har begynt å fortelle om seksuelle overgrep. Det mest beryktede britiske eksempelet er tilfellet Jimmy Savile, BBC-programlederen og superkjendisen som ble adlet av dronningen. Han rakk riktignok å dø før i alt 450 personer anklaget ham for seksuelle overgrep, i hovedsak unge jenter, men også unge gutter og voksne kvinner. Fire hundre og femti mennesker som ikke var blitt hørt, som kanskje tenkte at de ikke hadde rett til å snakke ut eller å komme med innvendinger, eller ikke engang bli trodd. Eller kanskje visste at de manglet slike rettigheter, at de var uten stemme.

John Lydon, alias Johnny Rotten fra Sex Pistols, fortalte til BBC i 1978: «Jeg er sikker på at han driver med alle mulige slags grisete greier, det er noe alle vet og ingen snakker om. Jeg har hørt noen rykter. Men jeg er også sikker på at ingenting kommer ut.» Lydons ytringer kom ikke ut før i 2013, da intervjuet med ham ble publisert i sin helhet. Omtrent på den tiden kom det også andre historier til overflaten, om pedofiliringer som involverte flere britiske toppolitikere. Mange av forbrytelsene skal ha skjedd lang tid tilbake. Noen av de yngste ofrene skal også ha blitt drept. Skandaler som omfatter offentlige personer skaper nasjonale og internasjonale varianter av det som ofte forblir små, lokale dramaer om hvem som skal vinne fram med sin versjon. Det er gjerne ved slike større skandaler at folkemeningen snur, siden de tvinger fram en offentlig debatt. Noen ganger legger de grunnlaget for at andre kan stå fram og snakke om sine erfaringer. I det siste har dette utviklet seg til en prosess der sosiale medier blir brukt til å danne folkelige tribunaler, med et skred av vitneutsagn og en gjensidig støtte som minner om den «pleie-og-bli-venn-med»-oppførselen vi var inne på tidligere.

Tausheten var det som ga overgriperne anledning til å drive rovdrift i tiår etter tiår uten å bli stoppet. Det er som om disse samfunnstoppenes stemmer fortærte og annullerte andres stemmer, en narrativ kannibalisme. De tok fra dem stemmen og muligheten til å si nei, og lot dem sitte igjen med sine utrolige historier. Utrolige betyr her at de som satt med makten ikke ville vite, høre eller tro, ikke ville at de andre skulle ha en stemme. Noen mistet livet som følge av ikke å bli hørt. Så begynte ting å forandre seg.

Den samme historien kunne blitt fortalt om utallige amerikanske kjendiser, hvorav de mest berømte eksemplene nylig er direktøren i Fox News, Roger Ailes, som flere kvinnelige ansatte har anklaget for seksuell trakassering, utnyttelse, utpressing og psykologisk mishandling gjennom et halvt århundre; Bill Cosby og hans serievoldtekter av kvinner han hadde dopet ned; og Jian Ghomeshi i Canada, anklaget for brutale overfall på flere kvinner – dette er mektige personligheter som visste at de selv hadde stemme og troverdighet nok til å få ofrenes til å drukne, inntil noe sprakk opp, inntil tausheten ble brutt, inntil et hav av historier bruste fram og skyllet bort enhver rettslig immunitet. Selv når bevisene var overveldende, fortsatte noen av dem å misbruke og true sine ofre, og de fant måter å undergrave historiene deres på. For å tro dem ville bety å stille spørsmål ved enkelte grunnleggende forutsetninger. Det ville være ubekvemt, og mange snakker om bekvemmelighet som noe man har rett på, selv om – eller særlig når – det bekvemmelige er bygget på andres lidelser og taushet.

Hvis retten til å snakke ut, hvis troverdighet og det å bli hørt er en form for rikdom, så er den rikdommen i ferd med å fordeles på nytt. Lenge har det eksistert en elite med monopol på å bli hørt og trodd, og en underklasse av stemmeløse. Etter hvert som rikdommen blir omfordelt, reagerer elitene igjen og igjen med sjokk og vantro, rasende og ute av stand til å forstå at denne kvinnen eller dette barnet har våget å snakke ut, at folk nedlater seg til å tro på henne, at stemmen hennes teller med, at hennes sannhet kan vippe den mektige mannen av tronen. Når disse stemmene blir hørt, snur de om på maktforholdene. En renholdsarbeider på et hotell ble begynnelsen på slutten på karrieren for Det internasjonale pengefondets leder, serieovergriperen Dominique Strauss-Kahn. Kvinner har satt en stopper for karrierene til profilerte menn på mange felter – eller rettere sagt har disse mennene ødelagt seg selv ved å gjøre ting de trodde var dekket av en straffrihet som fulgte av ofrenes avmakt. Mange forble rettslig immune i årevis, noen gjennom hele livet; nå har mange skjønt at de ikke lenger er det.

Status quo defineres av hvem som blir lyttet til og hvem som ikke blir det. De som er innenfor, beveger seg mot sentrum, ofte til prisen av en særlig taushet overfor seg selv; de som ikke blir lyttet til eller som krenker taushetsprofittørene, blir fordrevet. Ved å revurdere hvilke stemmer som kan lyttes til, definerer vi samfunnet og dets verdier på nytt.

Emnet for denne boken er den varianten av påtvunget taushet som gjelder spesifikt for kvinner, hvis noe kan være spesifikt som angår halve menneskeheten. Hvis det å ha en stemme, å ha rett til å snakke, til å bli hørt og trodd er avgjørende for om man befinner seg på innsiden eller er en person med makt, et menneske med fullt medlemskap, da er det viktig å erkjenne at taushet er den universelle forutsetningen for undertrykkelse, og at det finnes mange ulike former for taushet, slik de som tvinges til taushet er ulike.

Kategorien kvinner er en lang allé som krysses av mange andre gater, deriblant klasse, rase, økonomisk status. Å reise på denne alleen innebærer at man krysser andre, og taushetens by har aldri bare én vei eller retning som gir mening. Her er det nyttig å stille spørsmål ved kategoriene mannlig og kvinnelig, men det er også nyttig å huske at misogynien baserer seg på en urokkelig tro på at disse kategoriene faktisk eksisterer (eller den er et forsøk på å underbygge kategoriene ved å vise fram den passende rollen for hvert kjønn).

Folkemord er å tie i hjel, slik også slaveriet er det. Og det var i opprør mot slaveriet at den amerikanske feminismen oppsto, altså ved kryssende veier. Elizabeth Cady Stanton dro til den internasjonale antislaverikonferansen i London i 1840, en av mange kvinnelige slaverimotstandere som reiste så langt for å få delta, bare for å finne ut at de verken fikk sitteplasser eller taletid. Selv folk som regnet seg som de undertryktes forkjempere, var ikke i stand til å se hva som skulle være undertrykkende ved et system så gammelt at det ble oppfattet som naturlig. Men det ble debatt. I sin selvbiografi skrev Stanton om de bemerkelsesverdige kvinnene som var samlet der, som «alle ble tvunget til å lytte i taushet til mannlige banaliteter om kvinnesfæren.» Hun dro hjem rasende, og det raseriet over å ha blitt overhørt og utestengt, og innsiktene som fulgte, ga støtet til den første bevegelsen for kvinners rettigheter.

Ved siden av stemmerett og tilgang til skole og utdanning var – og er – en vesentlig del av borgerrettighetskampen å sørge for at også fargede ble inkludert som jurymedlemmer i rettsvesenet, både for å gi dem rett til full deltakelse i samfunnet og for å gi tiltalte retten til å bli hørt av folk med forutsetninger for å forstå hvem de er og hvor de kommer fra – en jury av likestilte, slik grunnloven garanterer. Spørsmålet om den rasemessige sammensetningen av juryer var oppe i Høyesterett senest i 2016. Striden omkring kjønnsspørsmål er helt parallell.

I 1927, sju år etter at kvinner fikk stemmerett på nasjonalt nivå,² var det bare 19 stater som tillot kvinner å delta i juryarbeid, og så sent som i 1961 opprettholdt Høyesterett Floridas automatiske fritak for kvinnelige jurymedlemmer. Noe som betyr at mange, mange rettssaker om vold og diskriminering av kvinner ble ført for rent mannlige juryer, med mannlige advokater og mannlige dommere, et opplegg der kvinnelige fornærmede svært sannsynlig ble mistrodd og overhørt (med mindre hun vitnet mot medlemmer av en annen gruppe som ikke kom til orde: Hvite kvinner ble av og til brukt av hvite menn som våpen mot svarte menn). Altså manglet kvinner også på dette området en stemme i samfunnet.

Taushet var kvinnenes historiske vilkår; de hadde verken rett til utdanning eller noen rolle i det offentlige liv – som dommere, prester eller i noe annet verv der man måtte heve stemmen – med noen sjeldne unntak. Kvinner holdt seg tause i alle slags gudshus. I Første brev til korinterne formante Paulus: «[K]vinnene [skal] tie når menigheten samles. Det er ikke tillatt for dem å tale.» Et annet sted i Det nye testamentet står det: «Jeg tillater ikke en kvinne å undervise eller bestemme over mannen, hun skal være stille.» Den anglikanske kirken i USA hadde ingen kvinnelige prester før 1944, Church of England ingen før 1994. USAs første kvinnelige rabbiner ble ordinert i 1972. Ingen kvinner er så langt blitt ordinert i den katolske kirken.

Kvinner var tause i rettssalene. Det var ingen kvinnelige dommere i Høyesterett før i 1981, og kvinner besitter i dag bare en tredjedel av embetene, den høyeste andelen noen gang. Ved Harvard Law School, der så mange av verdens herskere er blitt trent opp, søkte en kvinne om opptak for første gang i 1871, og første kvinne ble innvilget adgang i 1950. Kvinner ble nektet opptak til lavere grads studier ved mange av Ivy League-universitetene, der globale maktallianser formes. Den første kvinnelige studenten ved Yale ble immatrikulert i 1969. Mottakelsen av de kvinnelige studentene der var så fiendtlig at landets første søksmål mot seksuell trakassering og voldtekt på universitetscampus ble inngitt i 1977, Alexander vs. Yale. Det skapte presedens for å pålegge universiteter over hele landet å behandle disse overgrepene som diskriminering (men ting har ikke endret seg nok: Trettini år senere, sommeren 2016, signerte 169 filosofer et brev som fordømte en serie med tilfeller av seksuell trakassering begått av Yale-professor Thomas Pogge, hvis spesialfelt er filosofi og etikk.)

Nye innsikter krevde et nytt språk, og feminismen preget en hel rekke nye ord for å beskrive de individuelle erfaringene som ble brakt fram i lyset gjennom diskusjonene på 1960- og 1970-tallet. Susan Brownmiller skapte begrepet date rape i 1975. Begrepet om seksuell trakassering ble antakelig skapt i 1974 av Mary Rowe for å beskrive uakseptabel oppførsel ved Massachusetts Institute of Technology, eller av en gruppe kvinner som tok tak i det samme problemet ved Cornell i 1975. Den legendariske advokaten Catherine MacKinnon tok begrepet videre i sin bok Sexual Harassment of Working Women fra 1979. Begrepet og dets innhold ble først allment kjent i og med høringene av Clarence Thomas og Anita Hill i 1991. I 1993 ble Oklahoma og Nord-Carolina de siste statene til å definere ekteskapsvoldtekt som en forbrytelse. Å miste myndigheten over egen kropp er en måte å bringes til taushet på, et middel til å gjøre det du sier verdiløst, og ord uten verdi er verre enn taushet: Man kan bli straffet for dem.

II: HVER MANN EN ØY: MANNLIG TAUSHET

Under patriarkatet er tausheten nærværende overalt, men det krever en annen type taushet fra menn enn fra kvinner. Du kan tenke deg reguleringen av kjønnsrollene som påleggelse av taushet på begge sider, og forsøke å se mannlig taushet som et offer i bytte mot makt og deltakelse. Ingen har sagt det bedre enn bell hooks, som skrev:

Den første voldshandlingen patriarkatet krever av menn, er ikke vold mot kvinner. I stedet krever patriarkatet av alle menn at de forplikter seg til en serie psykiske selvlemlestelser, at de skjærer bort de emosjonelle sidene ved seg selv. Dersom et individ ikke lykkes i å forkrøple seg selv følelsesmessig, kan han ta det for gitt at patriarkalske menn vil iverksette visse maktritualer og gå til angrep på hans selvfølelse.

Altså krever patriarkatet av menn at de først tvinger seg selv til taushet (og kanskje er det igjen verdt å merke seg at selv om patriarkatet er et system som favoriserer menn og maskulinitet, finnes det mange kvinnelige medløpere, slik det også finnes en del menn som protesterer og noen mennesker som kaster om på kjønnsreglene som opprettholder systemet). Denne tvangen innebærer ikke bare å forholde seg taus overfor andre, men også overfor seg selv, om visse sider ved sitt indre liv.

Selv fikk jeg gysninger idet jeg leste dette avsnittet fra hooks, som om jeg plutselig innså at dette er plotet i en grøsser eller zombiefilm. De følelsesmessig døde oppsøker de levende for å utrydde alle følelser, enten ved å få sine ofre til å slutte seg til dem i følelsesløsheten eller få dem til å tie med trusler og vold. Taushetens verden kan vi dele inn i tre ulike sfærer: selvpålagt taushet, taushet ved ytre tvang, og taushet som eksisterer omkring noe som ennå er ikke navngitt, erkjent, beskrevet eller innrømmet. Men de er ikke atskilte; de nærer hverandre; og det som ikke kan sies, kan heller ikke erkjennes, og omvendt, inntil noe bryter sammen.

Prisen menn betaler for makt er tapet av en form for følelsesmessig helhet, og forsakelsene begynner tidlig. Da jeg så nøytralt som mulig spurte en nevø, like før han fylte fem, om hvorfor rosa ikke lenger var blant yndlingsfargene hans, visste han nøyaktig hva det var vi snakket om: «Jeg liker jenter, jeg bare liker ikke jenteting,» utbrøt han, og han visste hva jenteting var og at han ikke måtte la seg definere av dem. Faktisk avskydde ham dem allerede og gikk over i en tirade rettet mot My Little Pony.

Jeg trodde femårsalderen var vel tidlig for et bombardement av kjønnsroller, helt til jeg skulle ut og kjøpe en gave til en venn som ventet en sønn, og ble minnet på at rollene tar tak i oss ved fødselen. Jenter får være søte og pene og myke og gode, kanskje også passive: varme farger, kattunger og blomster og kruseduller. Gutter får være distanserte: kalde farger, aktive figurer, ofte med noe truende i seg eller i hvert fall på trygg avstand fra intimitet og følelser – sportsfigurer, baller og balltrær, romskip, kaldblodige dyr som reptiler, dinosaurer og haier: merkelige preferanser for hjelpeløse og pleietrengende små pattedyr.

Maskuliniteten er et eneste stort avkall. Rosa er ikke noe stort tap, men følelser, ekspressivitet, mottakelighet, et helt oppbud av hverdagslige muligheter skal helst forsakes av gutter og menn som vil opp og fram, og for menn innen særlig maskuliniserte sfærer – sport, militæret, politiet, og mannsdominerte arbeidslag i bransjer som bygg og anlegg og ressursutvinning – er det desto mer man må gi avkall på for å få høre til. Kvinner får holde på et større spekter av emosjonelle muligheter, selv om de blir avskrekket fra eller stigmatisert for å uttrykke skarpere følelser, slike som ikke er ydmyke eller ladylike, i tillegg til alt mulig annet – ambisjoner, analytisk intelligens, uavhengige analyser, uenighet, sinne. Med andre ord er tausheten en kraft som trenger igjennom overalt, på ulike måter blant ulike typer mennesker. Den ligger til grunn for status quo, som krever en likevekt på taushetens område.

Kvinnehat og homofobi er begge former for hat mot det som ikke er patriarkatet. «Hva skyldes heterofili?» sto det på en veggplakat i hjembyen min, som del av Queer Nations opprørskampanje mot homofobi for et kvart århundre siden. Et briljant slagord som snudde opp ned på det konvensjonelle spørsmålet, en anerkjennelse av at også heteroseksualitet er sosialt konstruert og ikke nødvendigvis må regnes som en udiskutabel norm. Jeg har vært så heldig å få ha omgang med homofile menn siden jeg var tretten år, mennesker som har stått imot den heteroseksuelle maskulinitetens indoktrineringer, siden i hvert fall noen av dens privilegier ikke inkluderte dem, eller ikke interesserte dem eller ikke føltes verdt å ofre andre ting for, eller fordi det å være i opposisjon på erotikkens område åpnet opp for flere former for opposisjon. Det å kjenne disse menneskene har vært en eneste lang konfrontasjon med hva annet menn kan være.

Mange av de homofile mennene i livet mitt har syntes mer fullstendige enn de fleste heterofile menn jeg har kjent. De har i større grad vært i stand til å oppleve og uttrykke et fullt register av følelser, og forstå og sette pris på det samme hos andre (og ofte har de et mer trenet blikk for nyanser og meningsforskjeller enn oss andre, samt evnen til å uttrykke slike ting med skarphet og vidd). De er avhoppere fra patriarkatets krig, mennesker med det tvisynet vi kaller humor: evnen til å se spaltene mellom hvordan ting er og hvordan de burde være.

Maskuliniteten selv var og er et uavklart spørsmål i en kultur som har i seg hele spekteret fra drag queens til estetisert hypermaskulinitet, og der menn får se seg selv som gjenstand for det mannlige blikket. Under alt sammen ligger det en oppfatning om at enhver identitet er et antrekk du ikler deg, og bak det igjen ligger det et spillerom til å bli hvem du vil. Selvfølgelig står folk fritt til å oppføre seg ufyselig uansett hvilken kategori de tilhører, og slike ting som seksuell orientering, rase, klasse, religion eller kjønn skaper ikke nødvendigvis frigjøring eller innsikt; jeg snakker ikke her om alle homofile menn, men om mine egne venner og bekjente.

I det konvensjonelle heterosamfunnet har kvinner tatt jobben med å ivareta og uttrykke følelser for andre. Da jeg var helt ung og skulle ut på en reise med kjæresten min, ble vi vinket av gårde av faren hans med ordene: «Hold oss oppdatert. Moren din kommer til å være urolig.» Hun var stand-in for hans eget unevnelige indre liv. Det var hun som satt med følelser man kunne vedstå seg. Det var hun som brøt tausheten hjemme med småprat for å skape samhold, hun som var åpen og ærlig i et hus fylt av vennlige, men innelukkede menn, anstendige menn som i verste fall ikke var så flinke til å uttrykke følelser og som følte at samholdet ikke var deres oppgave.

Hvis følelsene skal utryddes, kreves det en type innsats som kan gjøre kvinner til skyteskiver. Mindre anstendige menn vet å sikte seg inn på sårbarheten, for hvis det å være mann betyr å lære seg å hate slik sårbarhet, så hater du det både i deg selv og i kjønnet som har ivaretatt den for deg. Jente og kjerring [girl, pussy] har lenge vært blant de viktigste fornærmelsene mot gutter og menn, ved siden av homse og soper [gay, faggot]; en mann må for all del ikke være en kvinne, må ikke gråte, må ikke vise svakhet; og frykten for å være homofil har vært en frykt for å være seksuell på en eller annen måte som ikke skulle handle om dominans og penetrering, som i stedet kunne handle om å la seg penetrere, være jevnbyrdig og åpen. Som om åpenhet skulle være en svakhet og ikke en styrke. I det gamle Hellas og i enkelte samtidige kulturer har maskulinitet vært ensbetydende med å være den som penetrerer. Å være den som blir penetrert blir sett som en fornedrelse på linje med å ikke være maskulin – noe som gjør det å være en heterofil kvinne til en uavbrutt tilstand av fornedrelse og kanskje også setter likhetstegn mellom den penetrerende og den som fornedrer. (På Island i middelalderen ble fornærmelsen «trollet tar deg som en kvinne» regnet som så grov at den fornærmede part ble gitt rettslig tillatelse til å hevne seg med drap.)

Kjærlighet er en kontinuerlig forhandling, en kontinuerlig samtale; å elske noen er å stille seg lagelig til for å bli avvist og forlatt; kjærlighet er noe du kan gjøre deg fortjent til, men ikke tvinge fram. Det er et område du ikke har kontroll over, fordi en annen også kan hevde sin rett og gjøre sine valg; det er en samarbeidsprosess; fysisk kjærlighet er på sitt beste et samarbeid som blir til glede og lek. Så mye seksualisert vold er en avvisning av denne sårbarheten; så mye av den maskuline opplæringen går ut på å kvitte seg med evnen og viljen til å gå i dialog med den andre i god tro. Manglende evner og følelsen av berettigelse forvitrer til et innbitt behov for kontroll, en trang til å gjøre samtalen til en monolog av kommandoer og det seksuelle samarbeidet til overgrep og selvhevdelse. Voldtekt er hatet og raseriet som tar kjærlighetens plass mellom kroppene. Hvordan føles det å gjøre kroppen sin til et våpen?

Hvis du ikke har lært å samarbeide, å forhandle, å respektere og vise oppmerksomhet, hvis du ikke betrakter din elskede som en likeverdig, født med visse umistelige rettigheter, da er du ikke særlig godt utrustet for det arbeidet som kjærligheten er. I vår industrialiserte del av verden gikk menn inntil nylig ut ifra at tilgangen til kvinnekropper var en rett som kvinner ikke skulle stå i veien for. Det er fortsatt vanlig å høre heterofile menn som beklager seg over det helt urimelige i å måtte gjøre seg fortjent til adgang på det seksuelle området, og kanskje bør vi minne oss om at det i USA helt fram til våre dager var slik at ektemenn hadde ubegrenset tilgang til sine koners kropper, hvilket er det samme som å si at disse kvinnene knapt hadde myndighet over kroppen sin selv.

Kun i California og New York og bare helt nylig er bekreftende samtykke blitt normen for frivillig sex på universitetscampusene. Da bekreftende samtykke ble offisiell lov på delstatsnivå dukket det opp en hærskare av indignerte menn i USA (og på London-avisen The Guardians nettsider) som sutret over at begge parter skulle måtte ta bevisst og aktivt del i det som foregikk. Det var talende at de opplevde dette som om et nytt fryktelig hinder. Det tidligere kriteriet hadde vært fravær av motstand, noe som selvfølgelig betød at det å være livredd, beruset eller bevisstløs også kunne forstås som samtykke. Med andre ord: Den som tier, samtykker, som om tausheten alltid sa én bestemt ting når den kan bety så mye, som om ansvaret besto i å komme med et nei snarere enn å klare å lokke fram et ja.

Det er vanlig å skille ut voldtekt fra familievold fra drap fra institusjonell kvinnefiendtlighet. Men kvinner som blir voldtatt eller slått eller trakassert eller forfulgt på gata, har gode grunner til å frykte at de også kan komme til å bli drept, og noen ganger blir de – vi – det. Distinksjonene mellom ulike typer vold har ingenting for seg i den grad de forhindrer oss fra å snakke om såkalt kjønnsbasert vold som et utbredt og dyptgripende fenomen. Og selv det å kalle alt sammen kjønnsbasert vold tilslører at vold bare er et middel for å oppnå et bestemt mål, og at det finnes andre midler tilgjengelige. Når vi snakker om taushet og de ulike metodene for å få noen til å tie, blir spørsmålet utvidet til å inkludere skam, ydmykelse, utestengelse, nedvurdering, sverting, trusler, samt den ujevne fordelingen av makt i sosial, økonomisk, kulturell og juridisk forstand.

Evan Stark, ekspert på familievold, argumenterer for at selve begrepet kjønnsbasert vold er galt. I sin bok Coercive Control: How Men Entrap Women in Personal Life (2009) skriver han:

Denne boken setter kvinnemishandling inn i en ny ramme og ser den fra ofrenes perspektiv, som en kalkulert, ondskapsfull oppførsel som nesten utelukkende blir utvist av menn for å dominere over enkeltkvinner ved å kombinere gjentatte fysiske overgrep med tre tilsvarende viktige strategier: trusler, isolasjon og kontroll … Den verste skaden voldelige menn påfører sine kvinner er politisk, ikke fysisk, og dreier seg om berøvelsen av rettigheter og ressurser som er helt avgjørende for personlig identitet og borgerskap.

Han sammenligner fenomenet med kidnapping og ofrene med gisler, ofte avskåret fra tilgang til andre mennesker, uten bevegelsesfrihet eller materielle ressurser slik som penger eller biler; og i tillegg blir de straffet for enhver overtredelse av husholdets diktator. Ofrene for en slik kontrollerende tvang [coercive control] er ofte i aller størst fare når de forsøker å forlate overgriperen. Mange blir drept etter å ha forsøkt eller klart å komme seg i frihet, en frihet som er alt annet enn trygg. Stark legger til:

Kvinnene som har kommet til meg, har igjen og igjen gjort det klart at det som er blitt gjort mot dem er mindre viktig enn det partneren har forhindret dem fra å gjøre selv ved å beslaglegge ressursene deres, avskjære dem fra det sosiale nettverket, undergrave retten til privatliv, selvrespekt og autonomi, og ved å frata dem et reelt likeverd. Kontrollerende tvang er en forbrytelse som dreier seg mer om frihetsberøvelse enn legemsbeskadigelse.

Skuespiller og feministaktivist Patricia Arquette bemerket i 2016:

At kvinner er underbetalt får videre ringvirkninger. Ti tusen kvinner blir hver dag avvist ved krisesentrene. En del av mishandlingen i hjemmet dreier seg om økonomisk undertrykkelse; mannen kan komme til å ta pengene du tjener og aldri gi deg noe, eller ikke la deg jobbe i det hele tatt fordi han er sjalu. Den viktigste grunnen kvinner har til å vende tilbake til sine undertrykkende menn, er økonomisk usikkerhet. Ofte har de i tillegg ansvar for barn.

Vi kan bygge videre på Starks grunnlag og se mange andre former for angrep på kvinner – ikke bare fra intime partnere, men også fra fremmede og kjente, fra politikere og staten – som kontrollerende tvang. Den endeløse krigen mot kvinners reproduktive rettigheter – ikke bare mot abort, men også mot prevensjonsmidler og familieplanlegging og seksualundervisning – er et forsøk på institusjonell kontrollerende tvang. Vold spiller av og til en rolle, men tvang utøves med mange andre midler, deriblant gjennom et lovverk som begrenser rettighetene. En lovgivning som utgir seg for å prioritere det ufødte barnets rettigheter over rettighetene til den kvinnen som bærer på det ufødte barnet, kan også ganske enkelt leses som en prioritering av menns og statens rettigheter overfor kvinnekroppen; og bestrebelsene på å hindre tilgangen til prevensjonsmidler og abort kan på samme måte ses som et angrep på kvinnens selvstendighet, handlefrihet og rett til selv å bestemme hva sex innebærer for dem, til å ha kontroll over sine egne kropper, til å søke glede og tilknytning uten å måtte underlegge seg de enorme kravene som det å bli mor innebærer, eller til å velge å bli mor på egne premisser.

Den store utbredelsen av kjønnsbasert og seksualisert vold bidrar til å innskrenke friheten og skade selvfølelsen hos dem som må ta seg gjennom livet med trusler som en fast bakgrunn, som en fotnote på hver side, en sky på enhver himmel. Dette er ikke forbrytelser begått «i affekt», slik man gjerne har sagt, eller av lidenskap, men derimot på bakgrunn av et rasende behov for å kontrollere og å gjenreise maktstrukturen. Mange av drapene som begås i hjemmet er avstraffelser av eller forsøk på fortsatt kontroll over kvinner som har erklært at de vil vekk, som har forsøkt å dra, eller som har dratt. Å drepe noen er å ta livet av friheten hennes, selvstendigheten, myndigheten, stemmen. At mange menn mener de har rett til og behov for å kontrollere kvinner, med vold eller på annen måte, sier mye om verdensbildet de har arvet, om kulturen vi lever i.

I senere år har voldtektsmenn fra Brasil til Canada filmet overgrepene de har begått. Videoene blir så delt blant mannlige bekjente som bevis på overgripernes suverenitet og mangelen på sådan hos offeret, med påfølgende ydmykelse og tap av kontroll over privatlivet og egen verdighet (og mye av den konvensjonelle pornoen gjentar dette scenariet i endeløse variasjoner, der opphisselsen synes å bunne i homoerotiske maktrelasjoner og ikke i heterofil nytelse). Denne ydmykende mobbingen driver noen voldtektsofre til selvmord – og det er talende at et seksuelt overgrep skal måtte være skamfullt for offeret og ikke for overgriperen. Disse videoene minner oss om eksistensen av to vilt forskjellige verdener: Når bildene går rundene i rettsvesenet, fungerer de som bevis for forbrytelser, mens når de sirkulerer i overgriperens bekjentskapskrets, demonstrerer de hvordan overgriperen oppfyller normene for maskulinitet.

Men på andre områder er ikke loven og voldtektsmennene så ulike. I rettssaker eller høringer ved universitetene kan ofrene i voldtektssaker oppleve at den vanærende og nedverdigende behandlingen blir videreført av dommere eller universitetsledelse, som oppfører seg som om hun skulle være gjerningspersonen, framstiller henne som notorisk tvilsom og angriper henne med påtrengende, irrelevante og slibrige spørsmål, ofte om hennes seksuelle fortid. Universitetsledelsen eller rettsmyndighetene kan komme til å uttrykke større bekymring for overgripernes studieframtid enn for ofrenes, og er ofte tilbøyelige til å oppfatte førstnevnte som mer troverdige enn sistnevnte. Konsekvensen blir at mange ofre viser liten vilje til å samarbeide med rettssystemet og dermed mister sine juridiske rettigheter; de blir brakt til taushet mens voldtektsmennene går ustraffet, med anledning til å forgripe seg igjen, i et samfunn (USA) der bare tre prosent av alle voldtektsmenn blir dømt til fengsel for sine forbrytelser.

Slik ser vi kontrollerende tvang operere på samfunnsnivå så vel som i hjemmet. Kvinner blir lært opp til, gjennom måten ofre blir behandlet på og ved den utbredte toleransen for den pågående voldsepidemien, at de står lavt i kurs, at det å snakke ut kan resultere i mer straff, at taushet er en bedre overlevelsesstrategi. Av og til blir dette kalt en voldtektskultur, men i likhet med familievold er det slik at begrepet snevrer inn fokuset, som om det skulle dreie seg om enkelthandlinger og ikke dypere motiver som er felles for mange; patriarkatet er en mer hensiktsmessig samlebetegnelse.

Voldtekter på campus er en pandemi som minner oss om at denne bestemte formen for forbrytelse ikke blir begått av en gruppe som kan avskrives som marginal på noe vis; mannlige studentforeninger ved eliteuniversiteter fra Vanderbilt til Stanford har gjort seg skyldige i ekstremt brutale handlinger; hver eneste vår uteksamineres et nytt kull av ustraffede voldtektsforbrytere ved alle de mest prestisjefylte universitetene. De minner oss om at denne drepende ufølsomheten befinner seg i tingenes hjerte, ikke i utkantene, og at mangelen på empati og respekt er noe helt sentralt, ikke marginalt.

Empati er det vi forteller oss selv for å oppleve andre mennesker som reelle, slik at vi kan føle for og med dem, og derigjennom utvide, forstørre og åpne oss selv. Hvis du mangler empati, har du stengt av for eller tatt livet av en del av deg selv og din egen menneskelighet, for å beskytte deg mot en eller annen form for sårbarhet. Å tvinge til taushet eller å la være å lytte bryter denne sosiale kontrakten som går ut på å anerkjenne den andres menneskelighet og vår forbindelse med hverandre.

Mens jeg satt og funderte over en flere tiår gammel bok med fotografier av lynsjeseremonier, tenkte jeg at de hvite folkene som hadde piknik med barna sine under slike torturstevner, egentlig feiret sin egen følelsesløshet og isolasjon. Folk som lager eller konsumerer voldtektsvideoer eller kvinnefiendtlig porno må holde på med det samme. Vår menneskelighet består av historier eller, dersom ordene og fortellingene mangler, av forestillinger: Det jeg ikke selv kjenner på direkte, fordi det skjedde med deg og ikke med meg, det kan jeg forestille meg som om det var meg, eller bry meg om selv om jeg ikke var til stede. Slik er vi forbundet, slik unngår vi isolasjon. Disse historiene kan ties i hjel, og stemmene som kunne vekket empati, kan også overhøres eller bringes i vanry, kan sensureres, gjøres unevnelige, uhørbare. Diskriminering er en øvelse i å ikke identifisere seg eller føle med noen fordi de på en eller annen måte er annerledes, en øvelse i å tro at forskjeller betyr alt og det felles menneskelige ingenting.

I boken Love and War: How Militarism Shapes Sexuality and Romance argumenterer Tom Digby for at USA i dag er et militarisert samfunn der menn blir presset på tusen måter til å ta på seg soldatens lynne og ferdigheter. En soldat som er omgitt av andres død og muligheten for selv å bli maltraktert og drept, stenger av alle følelser. Det gjør også mange som er blitt utsatt for grusomheter, individuelt eller kollektivt, ofte begått av mennesker som i sin tur har stengt av følelsene for å gjennomføre dem. Robert Jay Lifton beskrev sin egen emosjonelle avstumpethet som Death in Life, som også er tittelen på hans bok om overlevende etter Hiroshima. Han hevder at de overlevde helvetet ved å stenge av følelsene, men at det innebar å bli til vandrende døde, livløse vesener. Dette bringer oss tilbake til hooks kritikk av menns «psykiske selvlemlestelser». Kanskje er spørsmålet hva det betyr å være i live, og hvordan man kan leve fullt og helt.

Soldater trenes i å kvitte seg med empatien slik at de kan bli til drapsmaskiner; slik får de gitt sitt bidrag i krigen; slik blir de sendt hjem med traumer som i seg selv ofte er ubeskrivelige. David Morris skriver i sin bemerkelsesverdige bok om traumer, The Evil Hours: «En del av traumenes tærende kraft ligger i hvordan de ødelegger fortellingen, og … historier, skrevet og fortalt, har en veldig helbredende kraft både for den som forteller og den som lytter. Normale, ikke-traumatiske minner blir inderliggjort og integrert i selvets pågående historie. De er på en måte som tamme dyr, medgjørlige, kontrollerbare. I motsetning til det traumatiske minnet, som holder seg for seg selv, som en vill hund, snerrende, rabiat og uforutsigbar.»

Morris skriver at voldtektsofre og soldater har mye til felles. Traumer forstyrrer livets fortelling fordi de bryter opp minnet i enkeltfragmenter som ikke lar seg gjenkjenne som en troverdig historie, noen ganger heller ikke av den som forteller – og dermed framstår noen overlevende etter voldtekt og andre grusomheter med fragmenterte historier som blir sett som tegn på at de ikke er troverdige, ikke verdt å stole på. Altså er voldtekt en handling som søker å knuse selvet og dets fortelling, av og til fulgt av juridiske prosedyrer som krever at selvet samler seg igjen til et sammenhengende narrativ (men ikke for sammenhengende: Et vellykket vitneutsagn må verken være for klinisk kjølig eller for emosjonelt overlesset). En venn som arbeider i dette feltet sier at mange kvinner anmelder seksuelle overgrep de selv er blitt utsatt for av altruistiske grunner: for å forhindre at det skal skje med andre. Noen ganger står de fram for å understøtte vitneutsagnet til andre som har stått fram før dem. Å snakke ut er med andre ord en empatisk handling.

Morris fortsetter: «Til tross for det faktum at voldtekt er den vanligste og mest skadelige formen for traume, er mesteparten av forskningen på posttraumatiske stresslidelser (PTSD) rettet mot krigstraumer og krigsveteraner. Det meste av det vi vet om PTSD kommer fra studier av menn.» Det er med andre ord taust omkring ofrene, noe som bidrar til at kvinner fortsetter å tie. Taushetene legger seg oppå hverandre, en by av tausheter som ligger i krig med ofrenes historier. En hærskare av borgere som hysjer på seg selv for å bli akseptert av de andre som har måttet tie. Folk møtes som karikaturer av mennesker, tilbyr hverandre sin taushet, sin evne til å unngå hverandre. Demninger og moloer reises mot historiene, som noen ganger bryter gjennom og oversvømmer byen.

III: TAUSHET: BURENE

Det finnes dem som bokstavelig talt er tause.

«Hvem hørte meg vel om jeg ropte ut,» begynner Rainer Maria Rilkes første Duino-elegi, og det finnes dem som ikke hører noen, ikke engang seg selv, som har undertrykt, glemt, begravet all erkjennelse og dermed også seg selv. På leting etter tausheten finner vi stadig de døde. Hvem skulle kunne høre dem? Bare de som måtte ønske å straffe dem ytterligere. Sarah Chang har skrevet om da hun måtte se barnepornografi som en del av jobben som aktor i overgrepssaker mot barn. Hun merket seg tausheten deres.

I video etter video fikk jeg se denne tause lidelsen. Senere forsto jeg at dette er en typisk reaksjon fra unge overgrepsofre. Psykiaterne sier at tausheten avdekker følelsen av hjelpeløshet, noe som også gir seg utslag i en motvilje mot å rapportere om hendelsene og en tendens til å skåne overgriperne. Hvis barna derimot velger å avsløre misbruket, er beretningene ofte ambivalente, og senere kan de komme til å trekke påstandene og lukke seg inne i taushet på nytt.

Ett av ofrene hun tar for seg, fikk høre av broren at han kom til å drepe henne dersom hun skrek. Maya Angelou sa ikke et ord på fem år etter at hun ble voldtatt i en alder av sju.

Barry Lopez ble som liten voldtatt gjentatte ganger gjennom flere år av en venn av familien. Han skriver om overgriperen:

Han fortalte meg, rolig, men ettertrykkelig, at han var doktor, at jeg trengte behandling og at vi ikke skulle gi mamma flere bekymringer ved å fortelle henne om problemet mitt. Av og til, ofte i bilen på vei hjem, minnet Shier meg på at hvis jeg sa ifra til noen, hvis behandlingen måtte avsluttes, så hadde han ikke noe annet valg enn å få meg innlagt på en institusjon … Det var nok best, tenkte jeg, å bare være flink gutt, slik han pleide å si.

Han forble taus om dette i årevis, og da han snakket ut om det i midten av tenårene, ble han møtt med skepsis fra stefaren, som til slutt valgte å ikke tro ham. Det gikk et halvt århundre før han sto fram offentlig om lidelsene og traumene sine.

Når munnen ikke får fram et ord, kan kroppen komme til å snakke for deg: Taus forklaring.

Kelly Sundberg skrev om sin voldelige eksmann og sitt stadig skiftende forhold til volden:

To år etter at vi flyttet, begynte jeg på et masterkurs og fikk endelig noen venner, men det var vanskelig for meg å være sammen med dem. Jeg måtte lyve: Jeg har klemt armen i døra. Jeg har glidd på et teppe og slått ansiktet i bordet. Jeg vet ikke hvor jeg har fått det blåmerket fra. Jeg tror det må ha skjedd mens jeg sov. Jeg tror jeg må være anemisk. Jeg får så lett merker.

En gang sa Caleb til meg: «Du skulle vel ønske at noen fant ut hvor de merkene kommer fra. Du skulle vel ønske at noen skjønte det, sånn at ting kunne bli annerledes.» Han var så trist da han sa det.

Bare én gang slo han meg i ansiktet. Et stort rødt merke blusset opp på kinnet mitt, og huden sprakk under øyet, som rant og rant. Etterpå satt vi begge på badegulvet, helt ferdige. «Du fikk meg til å slå deg i ansiktet,» sa han sørgmodig. «Nå kommer alle til å få vite det.»

Hun hadde holdt seg taus. Men ansiktet snakket for henne. Sannheten var en trussel for mannen hennes, for ekteskapet, for trivselen i omgangskretsen. Sundberg brøt tausheten og skrev om sine erfaringer i et essay som er blitt hyllet fra mange hold, og som fungerte som en oppfordring til andre om å fortelle sine egne historier om vold fra ektefeller og foreldre. En enkeltstemme ble til et kor.

Et urovekkende aspekt ved mishandling og trakassering er forestillingen om at det ikke er forbrytelsen som er et forræderi, men det å fortelle om den. Du skal liksom ikke fortelle. Mishandlerne forutsetter ofte dette privilegiet om den mishandledes taushet, at det eksisterer en form for ensidig beskyttelse. Og andre kan komme til å støtte opp om dette, ved å anklage offeret for å velge å ødelegge en karriere eller en familie, som om ikke overgriperen hadde gjort det valget selv.

Det finnes stemmer også når ingen lytter.

I 2015 ble en bevisstløs kvinne utnyttet seksuelt av en student ved Stanford University. Kvinnen vitnet i rettssaken: «Jeg prøvde å få det ut av hodet, men det var så tungt at jeg ikke klarte å snakke, spise, sove; jeg hadde ingen kontakt med andre mennesker. Etter jobben pleide jeg å kjøre til et øde sted for å skrike …» Hun hadde på en eller annen måte tatt til seg forestillingen om at traumet og raseriet hennes ikke passet inn, at skrikene hennes ikke måtte bli hørt. Men så ble hun hørt over hele verden. Hun skrev et brev til overgriperen og leste det opp for retten i juni 2016; senere ble dette en av de mest leste førstepersonberetninger noensinne om følgene av å bli utsatt for voldtekt. Hun vant tilbake den stemmen som var blitt fratatt henne og det selvet som var blitt umenneskeliggjort. Ordene hennes bygget et bur omkring ham, reiste et monument over hans skjødesløse ondskap, og de vil sannsynligvis følge ham resten av livet. Stemmen hennes ble til makt.

Hun brøt tausheten (selv om hun ikke ble kvitt skammen og frykten som så ofte gjør at voldtektsofre forblir anonyme). Hun snakket rasende om ham og hans unnvikelser og løgner, men hun avsluttet med ømhet: «Til jenter overalt, jeg er med dere. Når dere føler dere ensomme om kveldene, er jeg der sammen med dere. Når folk tviler på eller avviser dere, er jeg der sammen med dere. Jeg kjempet hver eneste dag for dere. Så ikke gi opp kampen, jeg tror på dere … De kan ikke tvinge dere til taushet.» Jeg er der sammen med dere, det er medfølelsens stemme, ordene som uttrykker at vi ikke er atskilt fra hverandre.

Men det finnes dem som skriker forgjeves.

Da Kitty Genovese ble voldtatt og knivstukket til døde av en fremmed mann i 1964, valgte folk i naboleilighetene å overhøre skrikene hennes, og dette ble til et berømt eksempel på publikums likegyldighet. Cathrine Pelonero så på saken igjen i 2014. I en anmeldelse av boken hennes skriver Peter C. Baker:

Pelonero peker på at samme måned som Genovese ble drept, var det en historie i United Press International om en dommer i Cleveland som hadde avgitt en kjennelse om at «det er greit for en mann å gi sin kone et blått øye og slå ut en tann dersom hun kommer for sent hjem.» Pelonero gir også en mer omfattende behandling av vitneforklaringene der naboene forsøkte å rettferdiggjøre sin manglende reaksjon med henvisning til visse oppfatninger om kvinner og deres plass i verden. «Jeg tenkte det var en kjærestekrangel, at mannen hadde banket henne opp. Så kona mi og jeg gikk og la oss igjen.»

Baker kommenterer:

Historien ble gjenfortalt om og om igjen av universitetsprofessorer og mediekommentatorer, nesten alltid på en slik måte at den aldri spesifikt dreide seg om vold mot kvinner, eller det komplekse mønsteret av juridiske og kulturelle forordninger som gjør det mulig at en slik form for vold kan bre om seg. I stedet ble den til en klassisk fortelling om menneskets «natur» – og i likhet med de fleste slike fortellinger hadde den nesten ingenting å si om de mer nyanserte aspektene ved menneskelig praksis eller erfaring.

Med andre ord ble historien til støy fylt med taushet om den egentlige bakgrunnen for Genoveses og mange andre kvinners død.

Ved siden av dem som blir beskyldt for å lyve, for å forestille seg og finne på ting av ondskap, forvirring eller galskap, finnes dem som blir trodd, men som samtidig får høre at deres lidelser og rettigheter ikke har noen betydning.

For mange år siden nå kontaktet moren min en politibetjent for å fortelle ham at mannen hennes, faren min, slo henne. Betjenten ga noen helt banale råd – jeg tror det var noe om å sørge for god mat på bordet – og gjorde det klart at dette var en type overfall som loven var helt likegyldig overfor. Det fantes ingen grunn til å stå fram. Del Martin, en sentral aktivist for lesbiskes rettigheter, skrev i sin bok om familievold fra 1976, da tausheten omkring dette temaet så vidt var i ferd med å brytes: «Disse kvinnene må holde ut sine menns brutalitet i taushet fordi de ikke har noen å henvende seg til, ingen steder å dra.»³ Feministbevegelsen fikk endret lovene. Men å henvende seg til politiet – som selv sliter med høye tall når det gjelder familievold, og som har begrensede muligheter til å gi slike ting som besøksforbud et reelt innhold – det er en strategi som ofte gir dårlig uttelling.

Det finnes dem som snakker ut og blir trodd, med det resultat at de forsvinner.

I mange lokalmiljøer finnes det steder å dra, disse hemmelige tilfluktsstedene som kalles krisesentre, der kvinner skjuler seg etter å ha bli utsatt for vold og dermed mister hjemmet sitt og bokstavelig talt sin plass i verden som resultat av partnerens voldelighet. Mange kvinner er flyktninger i eget land; mange kvinner blir tvunget til å forlate sine egne hjem og liv og må ta til takke med hemmelige tilværelser på hemmelige steder. Sentre for mishandlede kvinner, som de ble kalt, begynte å dukke opp på 1970-tallet. Det er tusenvis av dem i Nord-Amerika og Storbritannia, om enn ikke mange nok til å ta seg av alle ofrene for familievold. Moren min jobbet på et av dem som frivillig i flere år etter skilsmissen. Hun tok seg av regnskapet.

Og det finnes dem som står fram og som blir tvunget til taushet av loven.

«Den lille havfruen» er en fortelling av Hans Christian Andersen, en mann som var skeiv på mange måter. Han var keitete, storvokst, sønn av en bondekone, født utenfor ekteskap, hadde uklar seksuell legning, og ble aristokratenes yndling. Fortellingen handler om en havfrue som bytter bort stemmen sin mot muligheten til å leve sitt liv på landjorda. Hun vandrer ut av havet på to bein, men uten ord. I likhet med den tause heltinnen i Andersens «De ville svaner» får hun ikke lov til og kan ikke snakke for seg selv. I 2011, da Nafissatou Diallo, en renholdsarbeider ved et luksushotell på Manhattan, ble angrepet seksuelt av Dominique Strauss-Kahn, sjefen for Det internasjonale pengefondet, ble hun svertet og mistrodd i mediene, og aktoratet trakk seg fra saken, men hun vant et sivilt søksmål mot Strauss-Kahn. Prisen, som i så mange av disse sakene, var taushet.

The Center for Public Integrity rapporterte i 2009: «Men mens det store flertallet av studenter som blir angrepet seksuelt, forblir tause – litt over 95 prosent, ifølge en studie finansiert av forskningsavdelingen i det amerikanske justisdepartementet – kan de som står fram bli utsatt for kuriøse disiplinærhøringer, hemmelighetsfulle skoleadministrasjoner og forhandlinger på bakrommet.» Ved University of Virginia ble anklagerne fortalt at de måtte tie om alle aspekter ved sakene sine og at de risikerte straff om de ikke overholdt kravet, helt til nasjonale myndigheter grep inn. Og BuzzFeed rapporterte i 2015: «En student ved Bard College innga en formell klage til Utdanningsdepartementet der hun opplyste at hun var blitt nektet å ta opp en påstått voldtekt med skoleledelsen før hun gikk med på å signere en avtale om ikke å snakke om overfallet» i andre sammenhenger.

I 2013 mottok ti av de 37 studentene som stevnet Occidental College pengeerstatninger på betingelse av at de ikke deltok i campusforeningen Occidental Sexual Assault Coalition, initiativtaker til kampanjen som resulterte i en føderal etterforskning. De ble betalt for å tie. Danielle Dirks, professor i kriminologi, fortalte til Los Angeles Times at det å kreve at «kvinnene tier og avstår fra å organisere seg kan komme til å få en avskrekkende virkning ved Occidental. En av grunnene til at så mange kvinner har stått fram er at andre overfallsofre har kunnet fortelle om behandlingen de har fått.»

Hva betyr det at det som egentlig skulle ha vært en seier, innebærer at man blir pålagt taushet? Eller skal vi si pålagt nok en gang?

Det finnes andre måter ofrene blir brakt til taushet på: ved latterliggjøring, trusler, mistro og utfrysning.

Rebecca Donner brøt sin egen taushet med et essay i nettmagasinet Guernica om da hun ble voldtatt av onkelen sin i tenårene, om hvordan hun var ute av stand til å snakke og bare kunne nikke til morens spørsmål, om hvordan familien hennes både beskyldte henne for det som hadde skjedd og nektet å tro at det hadde skjedd, et velkjent tilfelle av kognitiv dissonans som gjør offeret til den skyldige. «Jeg ble bedt om å legge bak meg det som hadde skjedd. Jeg ble bedt om å tie. Og inntil nå har jeg holdt munnen lukket, som en flink pike.» Det finnes millioner av slike historier med hver sine triste detaljer, men med det samme mønsteret av fornektelse og fortielse.

Skam er en ypperlig lyddemper.

Tausheten er en byrde som tilhører eller tilhørte de fleste av oss, selv om noen er mer tynget av den enn andre, og noen har perfeksjonert evnen til å skyve den unna, glemme og ta avstand fra den. Elisabeth Smart, som fjorten år gammel ble kidnappet fra hjemmet sitt i Salt Lake City og voldtatt over en periode på flere måneder, fortalte at hun på skolen hadde fått en type seksualundervisning som baserte seg på avholdenhet og som lærte henne at hun var verdiløs og uren hvis hun hadde sex før ekteskapet. «Og da blir det lett å føle at du ikke lenger har noen verdi. Livet ditt er ikke verdt noe lenger.» Den følelsen av verdiløshet bidro til å holde henne i fangenskapet, uten håp, med en følelse av at hun ikke hadde noe liv det var verdt å dra tilbake til. Antivoldtektsbevegelsen på universitetene oppsto delvis av at de unge ofrene nektet å la skammen tvinge dem til taushet; i stedet avviste de denne skammen, om ikke som psykisk tilstand, så i hvert fall som holdning.

Det er høflighet også.

Det vi kaller høflighet, innebærer gjerne at man er opplært til å gi andres trivsel forrang. Du må for all del ikke forstyrre denne trivselen; da er det du som gjør urett, uansett hva det gjelder. For flere tiår siden hørte jeg en opplesning på radioen, en novelle som er blitt sittende i minnet, en fortelling i jeg-form om en kvinne som ble befølt på undergrunnen i New York, og som forsøkte å finne ut hvordan hun skulle komme seg unna uten å gi inntrykk av at overgriperen gjorde noe galt, eller å fornærme ham. Det var et bittert eksempel på hvor dypt den sitter, opplæringen i å være høflig, oppmuntrende, omgjengelig og imøtekommende, og hvordan disse kvalitetene kan stå i veien for ren og skjær overlevelse. Jeg husker en hendelse tidlig i tjueårene der jeg en natt ble plaget av en truende mann på gata, og jeg må tenke på hvordan det ikke falt meg inn å vinke til passerende biler eller rope og skrike, slike ting som jeg ville ha gjort da jeg ble eldre og sikrere på egne vurderinger og rettigheter og mindre redd for å lage oppstyr. Høflighet, manglende tro på seg selv, indre sensur kan gjøre yngre kvinner til lettere ofre. Filosofen Martha Nussbaum begynte på sitt masterstudium på Harvard i 1969; hun fortalte nylig om en hendelse der veilederen hennes «lente seg over bordet og tok på brystene hennes … og hun bare dyttet ham forsiktig bort for ikke å gjøre ham pinlig berørt.»

Taushet er også en juridisk status ved navn maktesløshet.

I 2015 kom dommeren Ruth Bader Ginsburg inn på en høyesterettssak fra 1982 under høringene til saken om likekjønnet ekteskap. «Ekteskap i dag er ikke hva det var i tradisjonell sedvanerett og sivilrett,» sa Ginsburg da dommerne Roberts og Kennedy satte i gang med hårkløveri om hvorvidt retten hadde anledning til å utfordre en århundrelang tradisjon. «Ekteskapet var et forhold mellom en dominant mann og en underdanig kvinne,» forklarte hun. «Det ble det slutt på etter denne rettens avgjørelse i 1982 da Louisianas ‘Head and Master Rule’ ble opphevet.»

Ginsburg, den andre kvinnen noensinne som har avtjent i Høyesterett, refererte til Louisianas regel om mannen som «overhode og herre» i ekteskapet, en regel som ga ham uinnskrenket rett til å disponere over felles eiendom uten sin kones viten eller samtykke. Prinsippsaken dreide seg om en ektemann som belånte huset hans kone hadde kjøpt med penger hun selv hadde tjent, og han gjorde dette for å skaffe penger til å forsvare seg mot anklagene om at han skulle ha mishandlet deres datter. Hun hadde ingenting hun skulle ha sagt når det gjaldt sitt eget hjem, pengene hun hadde tjent eller sin egen skjebne; det som skulle ha vært hennes eller deres, var hans alene.

Individer og samfunn tjener makten og de mektige ved å avstå fra å snakke ut og vitne.

Når vitner avstår fra å snakke ut, medvirker de til en annens tap av rettigheter, handlefrihet, kroppslig integritet, eller liv. Tausheten beskytter volden. Hele samfunn kan bli tause – og som i tilfellet med det tyrkiske folkemordet på den armenske befolkningen kan det å snakke om forbrytelsene bli ansett som farlig eller ulovlig. Forfatteren Orhan Pamuk ble tiltalt for å «fornærme den tyrkiske identiteten» og tvunget til å forlate landet fordi han snakket åpent om en forbrytelse som var blitt fjernet fra lærebøker og offisielle dokumenter.

Det finnes bestemte metoder for å få bestemte mennesker til å tie, men det finnes også en kultur som innskrenker rommet hvor kvinner kan snakke, og som gjør det klart at menns stemmer teller mer enn kvinners. Det finnes vitner som er eksperter på området.

I den klassiske litteraturen var Teiresias presten som ble forvandlet til kvinne som straff og levde som kvinne i sju år før han igjen ble forvandlet til mann. Gudene henvendte seg til ham for å skaffe seg en førstehånds beretning om kjønn og seksualitet. I vår tid er det transpersoner som er de sakkyndige på hvordan kjønnsroller blir påtvunget og forsterket. En som fikk stor innflytelse med sin beretning for et tiår siden, er Ben Barres, tidligere Barbara Barres, biolog ved Stanford University. I 2006 skrev han i Nature om fordommene han hadde støtt på som kvinne i vitenskapsmiljøet, fra det å tape konkurransen om stipender for mindre kvalifiserte mannlige kandidater til det å bli fortalt at kjæresten måtte ha hjulpet til med matematikken. Senere ble han fortalt at han var smartere enn søsteren sin av en mann som hadde forvekslet hans tidligere kvinnelige selv med denne søsteren. Andre ting la han ikke merke til før det ble slutt på dem.

I god vitenskapelig ånd bemerket han så forsiktig: «Anekdoter er imidlertid ikke data, og derfor er det så viktig å foreta kjønnsblinde studier. Slike studier avslører at lista ubevisst blir lagt så høyt for kvinner og minoritetskandidater at få av disse ender opp som vinnere.» Han sto fram som en motsats til Harvard-rektoren Larry Summers’ påstand i 2005 om at biologisk medfødte forskjeller kunne forklare hvorfor menn gjorde det bedre enn kvinner i matematikk og vitenskap. (På samme tid kunne The Guardian fortelle at «under Summers’ presidentskap har antall faste stillinger som ble tilbudt kvinner falt fra 36 prosent til 13 prosent. I fjor ble bare fire av 32 faste stillinger tilbudt kvinner.») I en sidebemerkning om sine personlige erfaringer skrev Barres syrlig: «Den viktigste forskjellen jeg har lagt merke til, er utvilsomt at folk som ikke vet at jeg er transkjønnet, behandler meg med mye større respekt: Jeg får til og med sagt en hel setning uten å bli avbrutt av en mann.»

Menn og kvinner blir i ulik grad gitt rom til å utfolde seg, konkret, geografisk, konseptuelt og konversasjonelt. På film lar dette seg måle, men det er også tilfellet i det virkelige liv.

I 2010 kom Geena Davis Institute on Gender in Media med en statistikk basert på tre års produksjon av familiefilmer fra Hollywood: «Av alle karakterer med egne replikker er 32,4 prosent kvinnelige i filmer uten aldersgrense, 30 prosent i filmer med aldersgrense, og 27,7 prosent i filmer med aldersgrense 13 år. Blant 1565 bransjeansatte med ansvar for filmenes innhold var det bare 7 prosent av regissørene, 13 prosent av manusforfatterne og 20 prosent av produsentene som var kvinner.» I 2014 foretok instituttet nok en studie av filmer fra de ti største filmmarkedene i verden og fant at mer enn to tredjedeler av karakterene med navn og egne replikker var mannlige, og at mindre enn en fjerdedel av filmene «skildret en jente eller kvinne som hovedkarakter eller i delt hovedrolle.»

En lignende studie av de 700 mest populære filmene i perioden 2007–2014, utført av Annenberg School for Communications, fant at «blant de 100 mest populære filmene i 2014 hadde 21 kvinnelig hovedrolle, omtrent samme andel som de 20 man fant blant de største suksessene i 2007. Blant de 100 mest populære filmene i 2014 var to regissert av kvinner. I 2007 var det tre. Blant de 700 filmene som ble undersøkt, var tre blitt regissert av afro-amerikanere.» Ingen av de 100 største filmene i 2014 hadde en kvinne over 45 i hovedrollen. En studie fra Polygraph i 2016 av 2000 filmer fant at menn hadde 88 prosent av hovedrollene.

Når kvinner er på skjermen, er det ikke nødvendigvis slik at de snakker, og selv når de snakker, snakker de ikke nødvendigvis med hverandre, eller så snakker de med hverandre om mennene som står i fokus i filmen. Alison Bechdel, forfatter av grafiske romaner, utarbeidet det som nå er godt kjent som Bechdel-testen, der betingelsen for å bestå er at en film må ha to kvinnelige karakterer som snakker med hverandre om noe annet enn en mann. Det er en latterlig lav standard, som mange filmer ikke klarer å nå opp til. I den originale Star Wars-trilogien snakker kvinner, om vi ser bort fra prinsesse Leia, i 63 sekunder av filmenes totale 386 minutter, slik en nylig undersøkelse fastslo. De 63 sekundene er fordelt på tre kvinner i de tre filmene, og utgjør en tredjedels prosent av spilletiden.

Og slike filmer blir ikke beskrevet som guttefilmer eller filmer for menn, men som filmer for alle, mens filmer med en tilsvarende skjev fordeling med motsatt fortegn uunngåelig ville bli ansett som jente- eller kvinnefilmer. Det blir ikke forventet at menn skal måtte strekke empatien sin så langt som til å identifisere seg med et annet kjønn, akkurat slik hvite menn ikke blir bedt, slik fargede blir, om å identifisere seg med andre raser. Å være dominant betyr å se deg selv og overse andre; en privilegert status kan ofte begrense eller hindre forestillingskraften.

Taletiden og det offentlige rom er tett sammenknyttet, og slik har det vært i årtusener.

Den klassiske filologen Mary Beard har analysert «kjønnenes geografi» gjennom millenniene. I et banebrytende essay fra 2014, «The Public Voice of Women», bemerker hun at fenomenet med å tvinge kvinner til taushet kan spores tilbake til den tidligste vestlige litteraturen, til Odysseen, der Telemakos ber sin mor Penelope om å holde kjeft. Penelope er allerede overlatt til sin egen kyskhet der hjemme, beleiret av friere mens mannen flakker omkring i Middelhavet og har seg med andre kvinner. (Bare forestill deg en feministisk revisjon der Penelope kan nyte sin selvstendighet, tar enkelte av frierne til elskere og kanskje ikke lengter fullt så mye etter at mannen skal komme hjem; Margaret Atwood prøvde ut en variant av dette i sin Penelopiaden.) Beard beskriver hvordan det å ha stemme – fortrinnsvis en dyp en – ble regnet som et tegn på maskulinitet, og den offentlige sfæren er den maskuline sfæren: «En kvinne som snakket offentlig var under de fleste omstendigheter per definisjon ikke en kvinne.»

Som offentlig figur i det tjueførste århundret har hun selv måttet tåle harde angrep, særlig etter framveksten av sosiale medier:

Det spiller ikke så stor rolle hvilken holdning du inntar som kvinne; dersom du begir deg inn på tradisjonelt mannlig territorium, blir du skjelt ut og truet uansett. Det er ikke det du sier som virker utløsende, men det faktum at du sier det. Noe som står i stil til selve innholdet i truslene. De er en rimelig forutsigbar blanding av voldtekt, bomber, drap og så videre. Men en viktig undergruppe er rettet mot det å få kvinnen til å tie – «Hold kjeft, kjerring» er et ganske vanlig refreng. Eller man insisterer på å frata kvinnen enhver mulighet til å snakke. «Jeg skal kutte av deg hodet og voldta det,» fikk jeg høre i en Twitter-melding.

Noe som trolig gjør at hun skiller seg ut fra de mannlige filologikollegaene ved Cambridge. I april 2016 fortalte hun til New York Times: «Vi har aldri klart å legge bak oss et visst mannlig kulturelt begjær etter kvinnelig taushet.»

Kvinner blir ofte utestengt fra å delta i den formen for offentlig liv som Beard snakker om.

Det finnes et utall av metoder for å fjerne kvinner fra det offentlige og profesjonelle livet. Kvinnelige ingeniører snakker om hvordan de er blitt nektet videreutdanning og meningsfulle arbeidsoppgaver; kvinnelige sjakkspillere forteller om seksuell trakassering og nedsettende kommentarer; lignende historier kommer fra kvinner på mange andre områder. Kvinner i politikken blir kritisert for utseendet, for stemmen, for å være for ambisiøse, for ikke å være til stede på fulltid hos sine familier (eller for ikke å ha familie). Ord som strident (høyrøstet) og bossy (sjefete) er stort sett forbeholdt kvinner, på samme måte som uppity (uforskammet) blir forbeholdt afroamerikanere. Kvinner i politikken må ikke være for feminine siden feminitet ikke blir assosiert med lederskap, men de må heller ikke være for maskuline, siden maskulinitet ikke er deres privilegium; denne klemma henviser dem til et rom som ikke eksisterer; de må være noe som er umulig for å unngå å være noe som er upassende. Å være kvinne er en vedvarende tilstand av å ikke passe inn, så vidt jeg kan se. Eller rettere sagt, det er det under patriarkatet.

Flere ganger har jeg tatt for meg mottakelsen av Rachel Carsons milepæl av en bok Silent Spring fra 1962, om de ødeleggende virkningene av sprøytemidler, og hver gang blir jeg sjokkert over hvordan hun ble avskrevet som hysterisk, emosjonell, ukvalifisert. Mens jeg har skrevet på denne boken og gjort research til et annet prosjekt, har jeg lest i en samling med muntlige kilder fra den tiden Silent Spring kom ut og gjorde Carson til 1960-tallets kanskje mest kjente miljøvernforkjemper, og der kom en mann som hadde sittet i styret til Sierra Club, med følgende uttalelse: «Jeg husker ikke navnet hennes i farten, men en eller annen kvinne, hun var ikke forsker, skrev en historie om noen forferdelige sprøytemidler.» Den eneste beskrivelsen han ga av denne forskeren – som hadde mastergrad og bare av økonomiske grunner ikke hadde fått fullført sin doktorgrad i zoologi og genetikk ved Johns Hopkins, som hadde jobbet som vitenskapelig ansatt for de føderale myndighetene og deretter ved Woods Hole Oceanographic Institution – var at hun «ikke var forsker».

Dette var altså en eldre mann som snakket om en tid som er forbi, men tanken om at kvinner ikke er kvalifiserte uansett hva slags kvalifikasjoner de har, er like omseggripende i dag som den var på Carsons tid. Den undersøkende journalisten Suki Kim var på et hemmelig oppdrag for å rapportere om tilstandene i Nord-Korea, men forlaget hennes insisterte på å framstille avsløringene hennes fra 2014 som en personlig beretning. En bok om offentlige og kollektive forhold ble omdefinert til et reisebrev av markedshensyn, men også ut ifra en tanke om at kvinner hører hjemme i den personlige sfæren, og i forlengelsen av det, ikke hører hjemme utenfor denne. I 2016 skrev hun i New Republic:

Ved å framstille boken min som personlig og ikke profesjonell – ved å markedsføre meg som en kvinne på reise for å finne meg selv, og ikke som en reporter på et banebrytende oppdrag – ble jeg effektivt avkledd min ekspertise på det emnet jeg kjente aller best. Det var en subtil endring, men samtidig gjenkjennelig for profesjonelle kvinner på alle livets områder. Jeg ble flyttet fra en autoritetsposisjon – Hva vet du? – til emosjonenes rike: Hva følte du?

Hun ble tvunget ut av arbeidet med å tenke og vite om andre, og innskrenket til sine egne følelser, som om det eneste feltet hun var kompetent på, var seg selv.

Denne innskrenkningen er et ekko av den gamle ordenen der kvinner ble plassert i hjemmet og i det private domenet, mens det offentlige domenet var menns område. Den naturlige konsekvensen er da selvfølgelig at menn fortsatt ofte blir ekskludert fra det personlige og emosjonelle domenet. Begge felter er viktige, men økonomisk, politisk og sosial makt forutsetter at man blir inkludert i det offentlige sfæren. Revolusjonen dreier seg om fri bevegelse for alle overalt. Den er ikke fullført; den er på vei; den har tegnet om på alle kart; ytterligere endringer er i vente.

IV: DEN OVERSVØMTE BYEN

«Jeg vil skrive en roman om taushet. De tingene folk ikke sier.»

– Virginia Woolf

En feministisk litteratur undersøker denne taushetens natur, dens årsaker og effekter, og disse undersøkelsene nådde et høydepunkt i 1970- og begynnelsen av 1980-årene, med en mengde essays om taushet. Mary Wollstonecraft og attenhundretallsfeministene tok for seg ekskludering og maktesløshet, deriblant utestengelsen fra utdanningssystemet. Suffragettene pekte på at det å stå uten stemmerett var å bli tvunget til taushet politisk, å bli nektet fullt borgerskap, reell selvbestemmelse og tilgang til den offentlige sfæren. I 1911 snakket Charlotte Perkins Gilman om kvinner som ble «gjerdet inne med restriksjoner av utallige slag» og »den påtvungne uvitenheten som kvinner nå så raskt rister av seg». I epoken da kvinner hadde fått stemmerett – i 1920 i USA, 1918 i Storbritannia – men manglet så mye annet, fortsatte undersøkelsene av tausheten.

Virginia Woolf slo alarm i to banebrytende essays. Et eget rom, det mest berømte, kom ut i 1929, basert på et par foredrag i 1928, og handlet om de praktiske, finansielle, sosiale og psykologiske begrensningene som legges på kvinners skriving, og underforstått på det å ha en stemme. Men hva slags stemme kunne hun ha? Et halvt århundre senere skrev Adrienne Rich:

Jeg ble forbløffet over tonen i det essayet, følelsen av anstrengelse, offer og innbitt utprøving. Og jeg kjente igjen den tonen. Jeg hadde hørt den ofte nok, i meg selv og i andre kvinner. Det er tonen til en kvinne som nesten er i berøring med sitt eget sinne, som har satt seg fore å ikke virke sint, som tar seg sammen for å framstå rolig, upartisk og kanskje også sjarmerende i et rom fullt av menn der ting er blitt sagt som angriper selve hennes integritet. Virginia Woolf snakker til et kvinnelig publikum, men hun er intenst bevisst – slik hun alltid var – at hun blir lyttet til av menn.

Woolfs essay «Yrker for kvinner», som opprinnelig ble holdt som tale til National Society for Women i 1931, tar for seg den andre typen stemme, ikke den som forsøker å overbevise, den Rich kritiserer (og kvinners tonefall blir så ofte kritisert), men den oppmuntrende. Hun beskriver den internaliserte belæringen kvinner kjenner på om å være behagelige, elskverdige, smigrende, som kan få den virkelige stemmen og de virkelige tankene til å tie: det virkelige selvet. Hun antyder at det finnes måter å snakke på som er taushetens hvite støy: banalitetene og forsikringene, høflighetene og fornektelsene som smører systemet og opprettholder tausheten. Du snakker for andre, ikke for deg selv. Woolf snakket om den stemmen inne i kvinner som forteller dem: «Vis medfølelse; vær kjærlig; gi komplimenter; si det de vil høre; bruk alle vårt kjønns knep og triks. Aldri la noen forstå at du har din egen oppfatning.» Hun kalte den stemmen Engelen i huset og skrøt av å ha tatt livet av den, av ren nødvendighet, slik at hun kunne få en egen stemme. Slik at hun kunne bryte tausheten.

Et halvt århundre senere, i boken Pornography and Silence, siterte Susan Griffin Norman Mailers beskrivelse av Marilyn Monroe: «Hun er et speilbilde av nytelsen til den som stirrer på henne.» Monroe sto med andre ord fram, og hun snakket, men måten hun framsto på og det hun sa, det var ikke for å uttrykke seg selv, være seg selv, men for å tjene andre. Griffin kommenterer: «Selv om han vet at hennes eksistens som symbol var en maske, nekter han å se bak denne masken. Og like fullt, hadde det ikke eksistert et annet selv, et som kunne gå vill og som kunne bli misbrukt, ville ikke livet hennes ha vært den tragedien det var.» Griffins betraktninger var en analyse av hvordan noen kan være synlige, hørbare, og like fullt bli tiet i hjel.

Monroe kan stå for alle kvinner, alle kvinner som hysjer på, gjemmer bort, forkler eller avviser sider ved seg selv og sitt eget uttrykk i en streben etter å gi mannen nytelse, anerkjennelse, oppmuntring, styrke. Dette gjelder ikke bare på det erotiske området; det kan dreie seg om hvordan en kvinne på arbeidsplassen eller i klasserommet eller på gata har lært seg å navigere i et farvann av mannlige forventninger, vel vitende om at dersom hun er for selvsikker, dominerende eller uavhengig, kan hun bli straffet for det. Her finnes det interessante analogier – min venn Garnette Cadogan har skrevet nesten uutholdelig godt om hvordan han som svart mann i offentligheten hele tiden må spille rollen som «ikke-kriminell, ikke-truende» for å dempe de hvites engstelser og for å beskytte seg selv. Å være svart og kvinne er å tjenestegjøre dobbelt i denne rollen med å tilfredsstille andre.

Når Mailer kaller Monroe et speil av nytelse, går han glipp av spørsmålet om hva som skjer når nytelsen alltid forblir en annens. Det er en nytelsens død forkledt som nytelse, et selvets død i andres tjeneste. Det er taushet innpakket i fornøyelige lag av ingenting. Portrettet av Monroe, som døde ung i 1962, kan stå som en slags bokstøtte til bell hooks bemerkning om menns «psykiske selvlemlestelse» – det er et portrett av den andre formen for selvlemlestelse, det å sørge for at ens eget selv kommer de andre lemlestede selvene i møte og tjener dem. Taushet for å komme tausheten i møte, ulike tausheter som passer sammen som form og avstøpning, en spøkelseshistorie.

Tillie Olsen holdt et foredrag i 1962, trykket i Harper’s i 1965, som senere ble en del av hennes bestselgende bok fra 1978, Silences. Tausheten, eller ønsket om å spørre den ut og utslette den, hadde nådd sin modning. Foredraget begynner slik: «Litteraturhistorien og vår egen tid er formørket av tausheter: Det er de årelange oppholdene i mesternes produksjon; det er andre mer skjulte tausheter; det er avbruddene etter det ene verket; det er det som aldri engang får bokform.» Med andre ord skilte hun mellom ulike former for taushet, én var det som ble sagt eller forble usagt, en annen gjaldt hvem som sa eller ble tillatt å si noe.

Hun bruker tid på å komme til det egentlige emnet, som om hun først må vise fram sine meritter, kunnskapen om og gleden ved den store litteraturen skrevet av menn. Så retter hun seg mot kvinnenes taushet i litteraturen, og bemerker at de fleste av dem som fikk litterære karrierer, ikke hadde barn, siden tid for seg selv og med seg selv og sin egen stemme er avgjørende for det å skape noe. Dette er den praktiske siden – mangelen på tid til å bygge det slottet av ord som et omfattende skriftstykke er – men det fantes mange andre former for taushet som definerte kvinners erfaringer på den tiden. Siste halvdel av boken er en variert samling av «digresjoner, amuletter, utgravninger og kilder» som skulle gi et bredere materiale av bevis for hvordan kvinner ble brakt til taushet, og konsekvensene, ikke bare for kvinner, men for litteraturen. Et saksresymé til forsvaret.

Betty Friedans The Feminine Mystique fra 1963 handlet om «problemet som er uten navn», om amerikanske kvinner som hadde levd materielt velstående liv, og likevel som ikke-eksisterende sosialt og økonomisk, idet de var utestengt fra det offentlige livet og fratatt makten både hjemme og ute i verden. Den kan kritiseres og er blitt kritisert for å være en bok om hvite middelklassekvinner; den kan like gjerne roses for at den i epoken med fattigdomsbekjempelse og borgerrettigheter minnet om at kjønn også var et problem verdt å tenke igjennom, og at det å sette ord på er en avgjørende del av forvandlingen.

I boken At the Dark End of the Street fra 2010 argumenterer Danielle L. McGuire for at også borgerrettighetsbevegelsen på en måte ble fortiet idet den ble skrevet om til en fortelling om hva en bevegelse ledet av menn (og glemte kvinner) fikk gjort for alles rettigheter. McGuire begynner fortellingen på nytt med Rosa Parks som etterforsket voldtektssaker for NAACP (National Association for the Advancement of Colored People), og dermed setter hun hele bevegelsen inn i en ny ramme, igangsatt av svarte kvinner for svarte kvinners rettigheter, et veikryss som ofte blir visket ut fra denne alleens historie.

I kontrast til dette utga Susan Sontag i 1969 essayet «The Aestetics of Silence», som tier om kjønn. Det dreier seg om mannlige kunstnere og bruker det mannlige pronomenet for å beskrive «kunstneren». Hun skrev om kunstnere som valgte tausheten, kunstnere som Marcel Duchamps og Arthur Rimbaud, som brukte taushet for å uttrykke forakt eller overskridelse, nyorientering – men så bemerker hun: «En eksemplarisk avgjørelse av denne typen kan bare tas etter at kunstneren har vist fram sitt talent og anvendt talentet med autoritet.» Dette er den tausheten noen kan velge etter å ha blitt hørt og verdsatt – det motsatte av å bli tvunget til taushet.

Det som blir kalt feminismens andre bølge, er full av personlige erkjennelser av former for undertrykkelse som ikke tidligere var blitt navngitt eller beskrevet, og av gleden ved å erkjenne, selv når det dreier seg om undertrykkelse: Diagnosen er det første skrittet på veien mot kur og rehabilitering. Det å snakke om og finne definisjoner på det kvinner led under, brakte dem ut av isolasjon og ga dem makt. Skriftene fra 1960- og 1970-tallet er en litteratur som dreier seg om utforskning, til og med åpenbaring: Man snubler av gårde, usikker på hva man kommer til å møte, beskriver det prøvende, strekker seg etter et nytt språk for det som ikke er blitt beskrevet tidligere, ser at det nye undergraver det man antok var velkjent, og blir til et menneske som tilhører dette nye territoriet like mye som eller mer enn det gamle, man krysser over til en verden som blir til underveis.

Oppdagelsesreiser: en sentral del av feministbevegelsen på 1970-tallet var «bevisstgjøringsgrupper», der kvinner snakket med hverandre om erfaringene sine. Susan Griffin, en viktig representant for feminismen fra denne epoken, fortalte meg at de først gjorde opprør mot husarbeidet, og så begynte de å snakke om voldtekter og vold og de mørke tingene, og slik brøt de igjennom skammen som hadde gjort dem tause og ensomme. Poeten Muriel Rukeysers linjer ble ofte sitert: «Hva ville skje om én kvinne fortalte sannheten om sitt liv? Verden ville sprekke opp.» Hva skjedde når mange kvinner fortalte sannheten om livene sine? Tausheten selv ble et sentralt tema.

I 1977 holdt Audre Lorde et foredrag for Modern Language Association som tok for seg både rase, kjønn og seksuell orientering: «The Transformation of Silence Into Language and Action» (publisert i 1984). Det er et kort, fortettet aforistisk essay, med noe av manifestets inntrengende tone:

Tausheten min har ikke beskyttet meg. Tausheten din vil ikke beskytte deg. Men for hvert ekte ord som blir sagt, for hvert forsøk jeg noen gang har gjort på å uttale de sannhetene jeg fortsatt søker etter, har jeg fått kontakt med andre kvinner, og sammen har vi gransket ordene med henblikk på den verdenen vi alle trodde på, så ulike vi enn var. Og det var omtanken og omsorgen fra alle de kvinnene som ga meg styrke.

Lorde tok tak i hvordan det å bryte tausheten ikke bare var en modig, men også en kreativ handling. «Hvilke ord er det du ennå ikke har? Hva er det du har behov for å si? … Hver og en av oss er her i dag fordi vi på en eller annen måte kjenner en felles forpliktelse overfor språket og den makten som ligger i det, og fordi vi vil ta tilbake det språket som har blitt satt til å jobbe imot oss.»

I 1978 utga jamaikanskfødte Michelle Cliff essayet «Notes on Speechlessness», som tok for seg hvordan problematiske sannheter var blitt både unngått og utforsket. «Både isolasjon og humor er former for språkløshet. Å dekke til eller trivialisere det virkelige er også språkløshet.» Hun skrev om vonde drømmer, hun skrev i fragmenter, skrev om seg selv, men også om den politiske og litterære historien, hun sto fram som lesbisk og tok opp hvordan den heterofile identiteten hadde vært et maskespill, nok en omvei rundt sannheten. Cliffs essay konkluderer med at hun vil forsøke å utslette det som har utslettet henne: «Dette betyr verken mer eller mindre enn å søke mitt eget språk. Det kan være dette kvinner vil komme til å gjøre.»

Kjæresten hennes Adrienne Rich ga en av diktsamlingene sine tittelen The Dream of a Common Language. Det sentrale diktet i samlingen er «Taushetens kartografier», som begynner slik: «En samtale åpner / med en løgn» før det tar for seg «den urettmessige stemmens skrik». Mot slutten av det lange diktet bryter sannheten ut som noe spirende og grønt. Mange av kvinnene som snakket ut om tausheten, var lesbiske, deriblant Griffin og Rich; noen av dem var også svarte, deriblant Cliff og Lorde. Selv om interseksjonalitet er et begrep som bare nylig har fått bred anvendelse, forsto disse kvinnene hva det vil si å operere i et skjæringspunkt, eller i mange. Diktsamlingen til Rich kom ut året før Cliffs essay; for første gang i hennes omfattende verk tok hun med lesbiske kjærlighetsdikt.

To år senere, i 1979, ga Rich ut essayantologien On Lies, Secrets, and Silence, der hun kommer med sin kritikk av Woolfs Et eget rom, som sitert ovenfor. Et annet sted i boken skriver hun:

Jeg tror at enhver kvinne som har latt seg forandre av feminismens oppgjør med tausheten også kan se tilbake på en tid da de utydelige, usannsynlige skissene av umulige spørsmål som vred seg i hjernecellene, utløste en sjokkerende gjenkjennelse ved visse linjer, setninger, bilder, i verket til den ene eller andre for lengst avdøde kvinnen, hvis liv og erfaring hun bare vagt kunne forsøke å forestille seg.

Spørsmålene som en gang hadde vært umulige å stille, ble nå stilt. I 1980 utvidet Rich sin kritiske produksjon med det banebrytende essayet «Compulsory Heterosexuality and Lesbian Existence», der hun så på hvordan identiteten og aktivitetene til en viktig gruppe kvinner ble oversett eller ekskludert, og hvordan det forvrengte våre alles muligheter for å leve sammen og forstå hverandre. Hun skrev om en populær feministisk bok fra den tiden at den «særlig overser historien om de kvinner som i kraft av å være hekser, femmes seules, ekteskapsmotstandere, ugifte, selvstendige enker og/eller lesbiske – på ulike nivåer har nektet å samarbeide. Det er nettopp denne historien feministene har så mye å lære av og som det eksisterer en slik kvelende taushet omkring overalt.» Hun var en stor oppdager.

Hun satte spørsmålstegn ved heterofili som norm: «Antakelsen om at ‘de fleste kvinner er medfødt heterofile’ står som en teoretisk og politisk snublestein for mange kvinner … er man ute av stand til å undersøke heterofili som institusjon, er det som å være ute av stand til å innrømme at det økonomiske systemet som kalles kapitalisme eller rasismens kastesystem faktisk blir opprettholdt av visse krefter.» Hun skriver om hvordan lesbiske også var blitt brakt til taushet, sammen med muligheten for at heterofili ikke er naturlig, «men noe man har måttet pålegge, regulere, organisere, propagandere for og opprettholde med makt.» En ny by av ideer og muligheter var i ferd med å reises, lik en materiell by, med stadig tilvekst av prosjekter, arbeid, beslutninger og ønsker, og kvinnene var i ferd med å bosette seg der.

Feminismen på 1970-tallet er preget av erkjennelsens glede og raseri, og av den makten som følger med erkjennelse, selv av de grusomme tingene. Det som kan erkjennes, kan kureres eller unngås. I den tredje romanen i sin Napoli-kvartett beskriver Elena Ferrante hovedpersonens oppdagelse av den feministiske analysen i 1970-årene: «Hvordan er det mulig, undret jeg, at en kvinne er i stand til å tenke slik? Jeg har jobbet så hardt med bøkene, men jeg har bare holdt dem ut, jeg har aldri egentlig brukt dem, jeg har aldri satt dem opp mot hverandre.» Hun innser for første gang hvordan verden kan se ut hinsides de begrensende antakelsene om hva som var mulig for henne, for henne som kvinne og for språket hennes.

Noen av feministene fra den epoken, ikke minst Catherine MacKinnon og Andrea Dworkin, tok til motmæle mot en bestemt form for ytring og representasjon – pornografi – ut ifra argumentet om at den bidro til undertrykkelsen av kvinner. Arbeidet deres inspirerte til kvinnemarsjer, demonstrasjoner, rettssaker og enkelte forbud som så ble omgjort med begrunnelse i ytringsfriheten. Andre medlemmer av bevegelsen forsvarte pornografien, enten i og for seg eller på ytringsfrihetsgrunnlag. (Magasinet med det provoserende navnet Off Our Backs ble hånet av det lesbiske erotikk-magasinet On Our Backs). Antipornofeministene ble ofte svertet, og i ettertiden er de også blitt forenklet framstilt som en monolitt med puritanske argumenter, som et skår i gleden for en frigjørende libertinisme.

Bildet var mer sammensatt enn som så (og for å godta argumentet om at kvinnefiendtlig pornografi kan fremme og forme kvinnehat i den virkelige verden holder det om du aksepterer den rimelige tanken at representasjoner har makt og innflytelse). Som tilfellet er med trakassering på nettet i dag, ble det stilt spørsmål ved hva som er en fri ytring, når enkelte ytringer er som skapt for å knuse andres rett og mulighet til å ytre seg og bli hørt.

Susan Griffins bok Pornography and Silence fra 1981 kom med et originalt argument: at konvensjonell porno kunne ses ikke som frigjørende ytringer, som frie stemmer med rett til å bli hørt, men som en bestemt form for undertrykkelse. Hun skrev at «pornografien er ikke et uttrykk for menneskelige erotiske følelser og begjær, eller for en kjærlighet til kroppens eget liv, men uttrykker derimot en frykt for kroppslig erkjennelse og et begjær etter å tvinge eros til taushet.» Pornografien, slik hun så det, var ikke erotisk – dersom erotisk skulle bety den fullstendige og åpne erfaringen av kroppen, selvet, av følelsene og den andre – men helt motsatt, fylt av «kristendommens metafysikk … en moderne bygning som er reist på ruinene av de gamle katedralene, på samme fundament.»

Det fundamentet innebærer også en avsky for det kjødelige, et raseri mot begjæret og en projeksjon av det begjæret og det raseriet over på kvinner. «Vi kommer til å se at ‘kvinnen’ i pornografien, i likhet med ‘jøden’ i antisemittismen og ‘den svarte’ i rasismen, ganske enkelt er en tapt del av sjelen, det området av væren som den pornografiske eller rasistiske bevisstheten helst vil glemme eller fornekte.» Siden den gang har Griffin i sine egne tekster søkt å gjøre det motsatte: erindre, innlemme, forstørre områdene for hva vi kan være, drømme, tenke, elske, og hvordan vi kan feire det erotiske og sensuelle.

Debatten rundt pornografien har aldri stilnet. I 1993 tok filosofen Rae Langton opp emnet i et bemerkelsesverdig og inngående essay, «Speech Acts and Unspeakable Acts». Denne undersøkende analysen har anvendelse langt utover pornografien. Hun begynner med å pense debatten over fra ytringens innhold til hva ytringen gjør, hva dens makt ligger i. Hun peker på at vi bruker språket til å gifte oss, stemme ved valg, avgi dommer, gi ordre – eller ikke, dersom vi ikke har makt til å gjøre det. En slaveeier som sier «Jeg vil ha mat» til slaven sin, gir en ordre, men hvis slaven sier de samme ordene, kommer han med en bønn; makten de på hver sin måte besitter, har først og fremst å gjøre med hva ordene deres viser til og utretter. Eller ikke makter å utrette.

Langton argumenterer for at pornografien har autoritet både som underholdning og instruksjon. Hun presenterer materiale som antyder at en høy prosentandel av gutter og unge menn anser menns tilfredsstillelse som en rettighet og kvinners rettigheter som irrelevante. Hun presenterer statistikk over kompisvoldtekter [date rape] og tallfester andelen av menn som synes det er opphissende med kvinner som lider, og knytter disse tingene til pornokulturen. Hun skisserer tre former for taushet. Den første er den bokstavelige tausheten som følger av trusler eller vold. Den andre oppstår når den som snakker, mangler en tilhører, ikke får svar. Så konkluderer hun: «Når pornografi tvinger kvinner til taushet, så er det fordi den hindrer dem i å gjøre ting med sine egne ord.»

Denne tredje formen for taushet inntreffer «når man snakker, uttaler ord, og mislykkes … i å utføre nettopp den handlingen man ville.» Handlingen det dreier seg om her er å forby eller å avslå. «Det er faktisk mulig å bringe noen til taushet … ved å gjøre talehandlingene deres ugyldige … Tenk bare på ytringen ‘nei’. Vi vet alle hvordan vi gjør ting med dette ordet. I seksuelle sammenhenger skjer det imidlertid noe helt spesielt. Av og til forsøker kvinner å bruke talehandlingen ‘nei’ for å avslå et tilbud om sex, men så virker det ikke. Å avslå har – i denne konteksten – blitt noe umulig for henne. I dette tilfellet blir avslaget ikke bare hindret, men satt helt ut av funksjon.» Så vurderer hun de videre konsekvensene. «Den som lærer spillets regler fra denne typen pornografi, kan tenkes å ikke engang gjenkjenne et forsøk på avslag.»

I boken Girls and Sex fra 2016 bekrefter Peggy Orenstein dette at stemmen elimineres idet hun skriver: «I en studie av oppførselen i populær porno inneholdt nesten 90 prosent av 304 tilfeldige scener fysisk aggresjon mot kvinner, som i sin tur nesten alltid responderte nøytralt eller med lyst. Desto verre kan kvinnene av og til be sine partnere om å stoppe, før de føyer seg og så begynner å nyte det som skjer, uansett hvor smertefullt eller nedverdigende det måtte være.» Et annet sted bemerker hun: «Mannlige og kvinnelige universitetsstudenter som oppgir nylig å ha sett porno, har igjen og igjen vist seg mer tilbøyelige til å tro på ‘voldtektsmytene’; at bare fremmede begår seksuelle overfall eller at offeret ‘ba om det’ … Kvinnelige pornokonsumenter er i mindre grad tilbøyelige til å gripe inn når de ser en annen kvinne som blir truet eller overfalt, og de har vanskeligere for å innse når de selv er i fare.» Pornografien har altså begynt å virke instruerende på både kvinner og menn, og opplæringen kan gjøre dem døve for andre kvinners stemmer, og til og med for sin egen. Tausheten sprer seg gjennom byen på mange veier.

Av og til forestiller jeg meg porno som et kompensatorisk parallellunivers der mannen får sitt privilegium potensert og samtidig får hevnet seg uavbrutt mot den frigjorte kvinnens makt. (For en del år tilbake skrev Sam Benjamin om sin karriere som ung pornoregissør i pornohovedstaden San Fernando Valley: «Mens den uttalte oppgaven min var å sørge for at kvinnene kledde av seg, lå det egentlige ansvaret i å sørge for at de ble straffet.») Det er stor variasjon i de enorme mengdene med porno som for tiden er i omløp, og det finnes utvilsomt mange unntak. Det konvensjonelle produktet dreier seg imidlertid mer om en maktens erotisering enn om erotikkens makt. Mye av det som blir beskrevet som heteroseksuelt, har i seg en homoerotisk tendens mot maskulin triumf; det er som en sport hvor spenningen går ut på at kvinner skal lide nederlag i det uendelige.

Taushet og skam er smittsomt, i likhet med mot og ytringer. Nå som kvinner også har begynt å snakke om sine erfaringer, blir de som står fram, støttet av andre som i sin tur deler sine historier. En stein blir slått løs, og så enda en; demningen sprekker opp og vannet strømmer på. I 1970- og 1980-årene fikk kvinner som snakket om å bli misbrukt som barn og trakassert og overfalt som voksne, en enorm reell betydning. Både lovene og håndhevelsen av dem ble endret. Men disse historiene var også et angrep på myndighetenes straffrihet, myndigheter det ofte var umulig å skille fra patriarkatet. Disse historiene viste at myndighetene ikke nødvendigvis var til å stole på; at makt lett kunne misbrukes.

De var en del av den store antiautoritære omveltningen som av og til blir kalt sekstitallet, skjønt sekstitallet ofte blir redusert til unge hvite menn eller universitetsstudenter som protesterte mot en krig, uten at man anerkjenner bredden i de mange bevegelsene – blant annet for borgerrettigheter og juridisk rettferdighet som også inkluderte urbefolkningen og folk med latinamerikansk eller asiatisk bakgrunn i tillegg til den afro-amerikanske befolkningen; for homofile og lesbiskes rettigheter, utviklingshemmedes rettigheter; samt miljøvernere, antikolonialister og antikapitalister – og disse endret selve grunnlaget for samfunnsdebatten. Det var som en omfordeling av rikdom, bare at omfordelingen gjaldt hørbarhet, troverdighet, verdier, deltakelse, makt og rettigheter. Det var en storslått utjevning, og den pågår fortsatt – med motreaksjoner som forsøker å skyve folk tilbake i tausheten de hadde kommet seg ut av.

I løpet av de siste årene har vi fått en ny runde med feministisk debatt, delvis som følge av en serie med overgrep og det faktum at man ikke lenger tier om dem, blant annet voldtekter på universitetscampusene (noe som har fått oppmerksomhet takket være interessegrupper og individuelle initiativtakere, mange av dem selv voldtektsofre). En rekke historier har skapt oppmerksomhet i et omfang vi knapt har sett før, og når de tradisjonelle mediene er blitt mindre kvinnefiendtlige og feminister trer fram i sosiale og alternative medier, har resultatet blitt en heftig og levende ny debatt.

Flere ganger de siste årene har det hendt at spesielt synlige enkelttilfeller av kjønnsbasert vold – Isla Vista-massakren i Santa Barbara, Ghomeshis overfall i Canada, fotballspilleren Ray Rices familievoldssak i New Jersey, voldtektssaken ved Stanford – har fått kvinner til å vitne i sosiale medier. Noen deler emneord på Twitter: #yesallwomen; #whyIstayed og #whyIleft om familievold; #Ibelieveher til støtte for Ghomeshis ofre; #iwasrapedtoo som svar på Stanford-saken fra 2016; eller #notokay, emneordet i mer enn 27 millioner twittermeldinger fra kvinner som fortalte sine egne historier om seksuelle overfall, som svar på videoklippet der presidentkandidat Donald Trump snakket om å «gripe tak i fitta» på kvinner han møtte.

Noen ganger har menn bidratt ved å dele emneord eller ved å støtte de som snakker ut. Slik det blir utdypet et annet sted i denne boka, har menn som aktivt snakker og handler for kvinners rettigheter vært et av framskrittene de siste årene (mens det samtidig har vært flere tilbakeslag). Sosiale medier har også blitt scene for rasende kampanjer for å true til taushet de kvinnene som har snakket ut om vold og kvinnehat, og særlig Twitter har tolerert et skred av trusler om voldtekt og drap. Disse mediene har blitt en ny plattform både for å bryte tausheten og for å gjeninnsette den med trusler og frykt. «Trakassering på nettet har blitt den skriftlige parallellen til trakassering på gata,» sa mediekritikeren Jennifer Pozner etter at den svarte skuespilleren Leslie Jones var blitt trakassert og mobbet til å forlate Twitter. «Dette er et forsøk på å forfølge og straffe kvinner for å være i det offentlige rom. Dette er menn og gutter som sier: ‘Kom deg vekk fra lekeplassen min.’»

Selv The Guardian gjorde opp status med sine giftige kommentarfelt i 2016 og rapporterte at det var åtte kvinner blant spaltistene som var blitt mest utsatt for angrep, to var fargede menn, og den som hadde fått flest hatmeldinger, var feministen Jessica Valenti. Denne helt nylige kampanjen for å få kvinner til å tie på internett er langt ifra over, selv om mye tyder på at det er en motreaksjon, et forsøk på å presse tilbake det som har presset seg fram, å tvinge til taushet det som allerede er blitt hørt.

Det finnes alltid noe som ikke er sagt, som ennå må sies, alltid noen som kjemper med å finne ordene og viljen til å fortelle sin historie. Hver eneste dag finner hver og en av oss opp verden og det selvet som står overfor verden; vi åpner opp eller stenger igjen rom for andre i denne verdenen. Tausheten blir alltid brutt igjen og igjen, men slik vannet kommer og skyller over fotsporene, sandslottene, skjellene og tangen, slik stiger også tausheten opp på ny.

Vi skaper oss selv til dels gjennom historiene vi forteller om oss selv og verden, hver for oss og sammen. Det store feministiske eksperimentet med å gjenskape verden ved å omskape våre ideer om kjønn og taushet og retten til å bryte den – det er et prosjekt som har vært fantastisk vellykket og som fortsatt er høyst uferdig. Å gjøre om på årtusener med sosiale rammeverk er ikke en jobb som tar en generasjon eller noen få tiår, men en kreativ og destruktiv prosess av episke proporsjoner, drevet fram med omstridte midler. Det er en prosess som strekker seg fra de minste hverdagslige gester og utvekslinger til et arbeid med å endre lover, oppfatninger, politikk og kultur på nasjonalt og internasjonalt nivå; de store tingene lar seg ofte gjennomføre på grunnlag av den samlede kraften i mange av de små.

Oppgaven for hver og en av oss er å nevne tingene ved deres sanne navn, fortelle sannheten så nøyaktig vi er i stand til, og erkjenne hvordan vi er kommet hit; det er å lytte særlig til dem som er blitt tvunget til taushet før oss og se hvordan de utallige historiene passer sammen og skiller seg fra hverandre; det er å bruke ethvert privilegium vi har fått til å oppheve privilegiene eller sørge for at de kommer flere til gode. Det er slik vi skaper verden.

Noter

¹ Jeg snakket en gang med kulturhistorikeren Joel Dinerstein mens han samlet inn materiale til sitt prosjekt American Cool, og spurte ham hvorfor han hadde så få kvinner på lista si. Da forsto jeg at den manglende åpenheten som er essensen i mye mannlig «kulhet», altfor ofte ville blitt lest som sløvhet eller uakseptabel arroganse fra en kvinne. Det som gjør ham kul, gjør henne kald.

² Det blir av og til hevdet at svarte kvinner ikke fikk stemme før borgerrettighetstiden, hvilket var tilfelle i mange av sørstatene, både for svarte kvinner og svarte menn, men ikke når det gjelder nasjonen som helhet; i Chicago organiserte svarte kvinner seg i egne interessegrupper før 1920, siden Illinois fikk stemmerett for kvinner i 1913. Fire stater i vest – Wyoming, Utah, Colorado og Idaho – ga kvinner stemmerett på 1800-tallet. Kvinner med asiatisk eller urfolksbakgrunn ble nektet stemmerett på ulike måter til langt inn i det tjuende århundret, og enkelte hvite kvinner i suffragettebevegelsen behandlet svarte kvinner på en nedsettende og ekskluderende måte. Etter borgerkrigen var feministpionéren Elizabeth Cady Stanton ikke villig til å se på stemmerett for svarte menn som et spørsmål uavhengig av kvinners stemmerett, hvilket innebar at hun og en del av kvinnebevegelsen ikke støttet denne kampen eller også aktivt motarbeidet den. Innskrenkninger av stemmeretten på rasistisk grunnlag er igjen blitt et tema i det tjueførste århundret.

³ Martin, som i 1955 var en av grunnleggerne bak The Daughters of Bilitis, USAs første gruppering for lesbiskes rettigheter, giftet seg med sin partner gjennom 51 år, Phyllis Lyon, i februar 2004 som en av de første etter at San Francisco åpnet for likekjønnede ekteskap, noe som ga støtet til den kampen for ekteskapslikhet som kulminerte med Høyesteretts avgjørelse i 2015.