REBECCA SOLNIT

Å gå seg vill

– en felthåndbok

OVERSATT AV PÅL H. AASEN

Originalens tittel: A Field Guide to Getting Lost

© 2005 Rebecca Solnit

© Pelikanen forlag AS 2018 (norsk utgave)

www.pelikanen.no

Omslagsdesign: Øystein Vidnes

Redaktør: Eirik Bø

Oversetter: Pål H. Aasen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8383-020-0 (ePub)

ISBN: 978-82-8383-017-0 (trykk)

Innkjøpt av Norsk kulturråd

Denne utgivelsen er utgitt med støtte fra Solbakken AS.

Gjennom sin støtte til Pelikanens utgivelser av oversatt litteratur ønsker Solbakken AS å bidra til å gjøre viktige litterære stemmer tilgjengelige for norske lesere og samtidig sørge for et større mangfold i utvalget av litteratur på norsk.

Åpen dør

Første gang jeg ble full var på vinen til Eliahu. Jeg var kanskje åtte. Det var sederaften i den jødiske påsken, under måltidet der man feirer flukten fra Egypt og inviterer profeten hjem til seg. Jeg satt ved voksenbordet, for foreldrene mine og det andre paret hadde til sammen fem gutter, og da mente de voksne at det var bedre for meg å bli ignorert av deres generasjon enn av min egen. Duken var rød og oransje og dekket med glass, tallerkener, serveringsfat, sølvbestikk og stearinlys i et salig rot. Jeg tok feil av glassbegeret som var satt fram til profeten og mitt eget drammeglass med alkoholfri søtvin, og tømte begeret. Da moren min etter hvert fikk det med seg, svaiet jeg litt i stolen og smilte lurt, men da jeg så at hun ble sur, sluttet jeg å late som om jeg var brisen og spilte edru i stedet.

Hun var frafallen katolikk, den andre kvinnen tidligere protestant, men mennene deres var jøder, og mødrene syntes det var viktig å holde på tradisjonen for barnas skyld. Så vinen til Eliahu ble satt fram ved påskemåltidet. I noen versjoner av fortellingen skal han komme tilbake til jorden ved endetiden og gi svar på alle gåter som ikke lar seg besvare. I andre versjoner vandrer han omkring på jorden kledd i filler og underviser de skriftlærde i kompliserte spørsmål. Jeg kan ikke huske om resten av tradisjonen ble fulgt og en dør sto åpen for ham, men jeg kan se for meg den oransje inngangsdøren eller en av skyvedørene på baksiden av det lave forstadshuset stå åpen mot den kjølige vårkvelden. Vanligvis låste vi dørene selv om det aldri dukket opp noe uforutsett i denne lille dalen nord for San Fransisco, bortsett fra ville dyr; hjort som trippet bortover på asfalten i morgentimene, eller vaskebjørner og stinkdyr som gjemte seg i buskaset. Dette med å åpne en dør mot natten, profetiene og endetiden ville uansett ha vært et spennende brudd med hverdagens rutiner. Jeg kan heller ikke huske hva vinen åpnet opp for – kanskje en mer tilfreds likegyldighet til samtalen som foregikk over hodet på meg, en plutselig klar og påtakelig følelse av tyngdekraften i en liten kropp på en middels stor planet.

La døren stå åpen mot det ukjente, døren inn til mørket. Det er der de viktigste tingene kommer fra, det er der du selv kom fra og dit du skal. For tre år siden holdt jeg et seminar i Rocky Mountains. En av studentene kom en dag med et sitat som hun mente stammet fra den førsokratiske filosofen Menon. Det lød: «Hvordan skal du gå fram for å finne det som i sin natur er fullstendig ukjent for deg?» Jeg skrev av sitatet og har hatt det med meg siden. Denne studenten laget store, gjennomsiktige fotografier av svømmere under vann som hun hengte opp i taket slik at lyset fikk skinne igjennom, og når man gikk blant dem, var det som om skygger av de svømmende gled over kroppen din i et rom som i seg selv føltes vannaktig og mystisk. Det slo meg at spørsmålet hun hadde brakt med seg, dreide seg om hvordan vi mest grunnleggende forholder oss til livet. Det vi vil oppnå, forandrer oss, men vi aner ikke, eller bare tror vi aner, hva som befinner seg på andre siden av denne forandringen. Kjærlighet, visdom, nåde, inspirasjon – hvordan skal du gå fram for å oppnå disse tingene som i en viss forstand handler om å utvide selvets grenser mot ukjent territorium, som handler om å bli en annen?

For kunstnere av alle slag er det unektelig det ukjente som må letes fram, altså ideen eller formen eller fortellingen som ennå ikke finnes. Det er kunstnernes jobb å åpne dørene og ta imot det profetiske, det ukjente og fremmede; det er her verket kommer fra, selv om det ukjentes tilsynekomst bare er begynnelsen på en lang og omhyggelig prosess med å gjøre det til noe eget. Også vitenskapsfolk, slik J. Robert Oppenheimer har påpekt, «lever alltid ‘på mysteriets rand’ – på grensen til det ukjente.» Men de forvandler det ukjente til noe kjent, haler det inn som garnfiskere; kunstnerne tar deg med ut i det mørke havet.

Edgar Allan Poe sa dette: «Når det gjelder filosofiske oppdagelser, forteller all erfaring oss at det er det uforutsette vi i størst mulig grad må kalkulere med.» Poe stiller bevisst sammen ordet «kalkulere», som impliserer en ren oppramsing av fakta eller målinger, med «det uforutsette», det som ikke kan måles eller telles, bare anes. Hvordan kan du kalkulere med det uforutsette? Det ser ut til å dreie seg om kunsten å anerkjenne det uforutsettes rolle, om å holde seg i balanse midt blant alle mulige overraskelser, samarbeide med tilfeldighetene, anerkjenne at det finnes noen grunnleggende mysterier i verden og dermed en grense for våre kalkulasjoner og planer og egen kontroll. Å kalkulere med det uforutsette er kanskje nettopp den paradoksale operasjonen livet dypest sett krever av oss.

En mye omtalt midtvinterkveld i 1817 var poeten John Keats på vei hjem sammen med noen venner, «og mange ulike biter falt på plass i tankene mine, og plutselig slo det meg hvilken egenskap som kjennetegner en fremragende mann, særlig innenfor litteraturen. Jeg tenker på en negativ evne, det vil si, å være i stand til å bli værende i det usikre, i mysterier og tvil, uten å gripe nervøst etter fakta og fornuft.» Og denne forestillingen dukker opp igjen og igjen på den ene eller andre måten, som feltene merket med «terra incognita» på gamle kart.

Det å ikke finne fram i en by betyr ikke så mye, sier den tyskjødiske filosofen Walter Benjamin. «Men for å gå seg vill i en by, slik man går seg vill i skogen, trenger man skolering.»¹ Å gå seg vill: vellystig gi seg hen, fortapt i egne armer, bortkommen fra verden, helt og holdent oppslukt i det som er for hånden slik at omgivelsene svinner bort. I Benjamins forstand er det å gå seg vill det samme som å være fullstendig til stede, og det å være fullstendig til stede er å være i stand til å forbli i usikkerheten og mysteriet. Og man mister ikke bare veien av syne, men går seg vill, hvilket impliserer at det er et bevisst valg, en valgt overgivelse, en psykisk tilstand som lar seg oppnå gjennom geografien.

Dette som i sin natur er fullstendig ukjent for deg, er som oftest det du trenger å finne, og for å finne det må du gå deg vill. Det engelske ordet lost kommer fra norrønt los, som betød oppløsning av en hær, og denne opprinnelsen gir oss et bilde av soldater som faller ut av formasjon og drar hjem, inngår våpenhvile med stort og smått i verden. Jeg frykter at det nå for tiden er mange som aldri forlater rekkene, som aldri går utover det de allerede vet. Reklamen, sensasjonsnyhetene, det evige jaget, teknologien og selve utformingen av det offentlige og private rom konspirerer om å skape en slik verden. En nylig artikkel om de ville dyrenes inntog i forstedene beskrev snødekkede hageflekker fulle av dyrespor, men helt uten spor etter barn. For dyrene er forstedene et forlatt landskap, altså streifer de ubekymret omkring. Barn streifer sjelden omkring lenger, selv på de tryggeste steder. På grunn av foreldrenes frykt for de grusomme tingene som kan komme til å skje (og som faktisk skjer, men sjelden), er de blitt frarøvet alle de fantastiske tingene som kunne ha hendt dem helt spontant. For meg var barndommens utflukter det som gjorde meg mer selvstendig, som lot meg oppleve eventyr og finne en retning, som styrket fantasien og lysten til å utforske, gå seg litt vill og så etter hvert finne veien tilbake. Jeg lurer på hva det vil komme ut av å plassere denne nye generasjonen i husarrest.

Den sommeren i Rocky Mountains da jeg fikk høre Menons spørsmål, dro jeg på tur med studentene mine i et landskap jeg aldri hadde sett maken til. Mellom rekker av hvite ospetrær vokste vakre, knehøye planter med grønne blader formet som vifter og diamanter og kamskjell blant hvite og lilla blomster som vaiet i vinden på lange stilker. Stien førte ned til en elv der bjørnene pleide å samles. Da vi kom tilbake, ble vi møtt av en robust, solbrun kvinne på parkeringsplassen, en kvinne jeg så vidt hadde hilst på ti år tidligere. At vi gjenkjente hverandre var overraskende; at vi ble gode venner etter dette andre møtet var et lykketreff. Sallie hadde lenge vært med i områdets redningspatrulje, og den dagen på parkeringsplassen var hun på et rutineoppdrag – en leteaksjon etter forsvunne turgåere, som, fortalte hun, vanligvis dukker opp i nærheten av der de forsvant. Hun sto og lyttet på sambandet og holdt øye med hvem som kom gående ned stien, en av stiene den bortkomne gruppen sannsynligvis ville komme til rette på, og dermed fant hun meg. I dette området er Rocky Mountains som sammenkrøllet tøy, et ulendt terreng med bratte åskammer og daler som strekker seg i alle retninger, lett å gå seg vill i, men heller ikke vanskelig å komme seg ut av hvis man går ned mot veiene som løper gjennom mange av dalbunnene. For de frivillige i redningspatruljen er hver eneste utrykning en reise inn i det ukjente. De kan komme til å finne et takknemlig menneske eller et lik, etter kort tid eller etter flere uker med intenst arbeid ute i terrenget, eller det kan være at de aldri finner de savnede eller noen gang løser mysteriet.

Tre år senere dro jeg tilbake for å besøke Sallie og fjellene hennes og spørre henne om dette med å gå seg vill. En dag gikk vi opp langs det nordamerikanske vannskillet, The Continental Divide, på en sti som begynte ved tre og et halvt tusen meters høyde og førte opp langs bergrygger og over snaufjellet langt ovenfor tregrensen. Mens vi fortsatte oppover, åpnet utsikten seg i alle retninger inntil sporene våre liksom ble midtsømmen i en verden som overalt rundt oss var omgitt av rekke på rekke av taggete blå fjell. Betegnelsen Continental Divide gir et bilde av vann som strømmer ned mot havene på begge sider, en ryggrad av fjell som strekker seg langs mesteparten av kontinentet, man forestiller seg at himmelretningene så å si stråler ut fra denne linjen, får en følelse av hvor man befinner seg i rent metafysisk, om ikke i faktisk forstand. Jeg kunne ha vandret i evigheter oppe i disse høydene, men tordenskrall og et langt lyn fra skyene som trakk sammen over oss, fikk Sallie til å vende om. På vei ned spurte jeg om hvilke redningsoppdrag som hadde gjort størst inntrykk på henne. En gang var da hun hentet ned en mann som var blitt drept av lyn, en ikke uvanlig måte å dø på der oppe, og det var altså derfor vi var på vei ned fra den praktfulle fjellkammen.

Så fortalte hun om en elleveåring som var blitt borte på leirtur, en døv gutt som dessuten var i ferd med å miste synet på grunn av en degenerativ sykdom som etter hvert ville komme til å ta livet av ham. Lederne på leiren hadde tatt barna med på en utflukt og lekt gjemsel med dem ute i naturen. Han måtte ha gjemt seg altfor godt, for de kunne ikke finne ham mot slutten av dagen, og han fant ikke tilbake selv. Redningsmannskapene ble sendt ut i mørket, og Sallie var engstelig da hun gikk inn i det myrlendte terrenget, hun fryktet at de denne natten, med temperatur ned mot frysepunktet, bare ville finne et lik. De saumfarte området, og akkurat idet sola steg opp over horisonten, hørte hun en fløyte og løp mot der lyden kom fra. Det var ham, han lå og skalv mens han blåste i fløyta, og hun omfavnet ham og tok av seg nesten alle klærne og pakket gutten inn i dem. Han hadde gjort alt riktig – fløyta hadde ikke vært kraftig nok til at leirlederne kunne høre den over bruset fra bekker og elver, men han hadde blåst helt til mørket falt på før han krøllet seg sammen mellom to falne trær, og så begynt å blåse igjen så snart det ble lyst. Han var strålende glad for å bli funnet, og hun var i tårer over å ha funnet ham.

Redningstjenestene har gjort det til en kunst å finne folk og til vitenskap å forstå hvordan de går seg vill, selv om vel så mange av uttrykningene dreier seg om noen som er blitt skadet eller sitter fast. Det enkleste svaret på hvorfor folk går seg vill i våre dager er at mange ikke merker det når det skjer, ikke vet hva de skal gjøre når de innser at de ikke vet veien tilbake, eller ikke vil innrømme at de ikke vet. Det er en kunst å følge med på været, på ruten du velger, på landemerkene langs veien, og på hvordan turen tilbake, hvis du snur deg underveis, er helt forskjellig fra veien til. Det er en kunst å orientere seg etter sola og månen og stjernene, legge merke til retningen vannet renner i og de tusen andre tingene som gjør villmarken til en leselig tekst for den som kan lese. De som går seg vill er ofte analfabeter i dette språket som er jordens eget, eller de tar seg ikke tid til å lese. Og så finnes det enda en kunst, nemlig den å føle seg hjemme i det ukjente, å kunne være i det uten å bli engstelig eller panisk, å føle seg hjemme i det å være på villspor. Den egenskapen ligger kanskje ikke så fjernt fra Keats’ evne «til å bli værende i det usikre, i mysterier og tvil». (Mobiltelefoner og GPS har blitt substitutter for denne evnen ettersom flere og flere bruker dem til å bestille sine egne redningsaksjoner som om det var pizza, men det finnes fortsatt mange steder uten dekning.)

Jegerne går seg ofte vill i denne delen av Rocky Mountains, fortalte Sallies venninne Landon meg der hun satt ved skrivebordet sitt, omgitt av fotografier av familien og dyrene på ranchen hun drev sammen med sin mann, for jegerne forlater ofte stien for å følge etter byttet. Hun fortalte om en hjortejeger som hadde stått og kikket seg omkring på et platå der rekkene av fjelltopper ser helt like ut i motsatte retninger. Der han sto, var den ene av disse fjellrekkene gjemt bak trær, slik at han senere gikk helt feil vei. Overbevist om at målet lå rett over neste kam, eller neste etter den igjen, gikk han hele dagen og kvelden til han ble utmattet og nedkjølt, og så, i forvirringen som følger av alvorlig hypotermi, kjente han seg varm og begynte å ta av seg klærne, etterlot seg en sti av plagg som man senere kunne bruke til å spore de siste kilometerne av vandringen. Barn, sa Landon, er flinke i disse situasjonene, fordi «nøkkelen til å overleve er å være klar over at du har gått deg vill»: De beveger seg ikke langt av sted, de krøller seg sammen i et skjul for natten, de vet at de trenger hjelp.

Landon snakket om de gamle ferdighetene og instinktene som folk trenger ute i villmarken og om hennes manns forbløffende intuisjon, en egenskap hun regnet som vel så viktig som alt hun hadde studert av spesifikke øvelser i navigasjon, sporing og overlevelse. En gang hadde han kjørt snøscooteren sin rake veien fram til en savnet lege som hadde gått seg bort idet en mild vinterdag ble forvandlet til snøstorm; ved hjelp av et ufattelig instinkt hadde han visst hvor mannen måtte være, langt vekk fra stien, på andre siden av en nedsnødd eng. En av arbeiderne på ranchen bemerket hvor underlig et annet redningsoppdrag hadde vært, for de hadde gått helt tause ut i snøværet om kvelden, uten den vanlige ropingen. Det var ikke nødvendig å rope, for rancheieren visste nøyaktig hvor han skulle og stoppet på kanten av framspringet som den forsvunne skiløperen satt fast under. Skiløperen hadde forsøkt å følge elveløpet i vannretningen, vanligvis en god strategi for å orientere seg, men denne elven hadde blitt smalere og dypere før den ble til en serie av fossefall og bratte skrenter. Skiløperen satt fast på en klippehylle og krøllet seg sammen med genseren over knærne. Den våte genseren hadde frosset slik fast at de nærmest måtte hakke ham ut av den.

Selv fikk jeg opplæring av en friluftsmann som insisterte på at man alltid måtte ha med regntøy, vann og andre forsyninger på den minste utflukt, at man burde være forberedt på å bli ute på ubestemt tid siden planer kan endre seg og det eneste man vet sikkert om været, er at det skifter. Jeg har ingen spesielle ferdigheter på dette området, men det går aldri lenger enn at jeg bare nesten går meg vill, i byen, på stier, langs hovedveiene og noen ganger ute i terrenget, slik at jeg så vidt kommer i berøring med dette ukjente som skjerper sansene. Jeg elsker å ta omveier, ut i det jeg ikke kjenner, slik at veien tilbake blir noen kilometer lenger, på en annen sti, med et kompass som krangler med kartet, med motstridende veiledning fra fremmede jeg møter underveis. Netter alene på moteller i avsidesliggende småbyer ute i vesten, der jeg ikke kjenner noen og ingen jeg kjenner vet at jeg befinner meg, netter med snåle malerier og blomstrete sengetøy og kabel-tv, et midlertidig avbrekk fra det vante livet, når jeg i Benjamins forstand har gått meg vill selv om jeg vet hvor jeg er. Øyeblikk der jeg til fots eller i bilen bestiger en åskam eller runder en sving og sier til meg selv: Dette har jeg aldri sett før. Eller når en eller annen arkitektonisk detalj eller utsikt som jeg har oversett i alle år, forteller meg at jeg egentlig aldri visste hvor jeg var, selv når jeg var hjemme. Historier som gjør det velkjente underlig igjen, for eksempel disse historiene som gjorde meg oppmerksom på forsvunne landskaper, gravplasser og dyrearter i nærområdet. Samtaler som får alt annet i rommet til å fordufte. Drømmer jeg har glemt helt til jeg innser at de har farget alt jeg har kjent på og gjort den dagen. Å gå seg vill på denne måten er en innledning til å finne sin egen vei eller en annen vei, selv om det også finnes andre måter å gå seg vill på.

Attenhundretallets amerikanere ser ikke ut til å ha gått seg vill på samme skjebnesvangre vis som disse som blir hentet hjem av redningspatruljene, døde eller levende. Jeg dro på leting etter historiske beretninger om å gå seg vill, og fant ut at det å være ute av kurs en dag eller en uke ikke var noen katastrofe for folk som ikke hadde en fastlagt timeplan og som visste å livnære seg ute i naturen, som kunne følge spor og orientere seg ved hjelp av himmellegemer, vannløp og tips fra kjentfolk før disse områdene ble kartlagt. «Jeg har aldri i livet gått meg vill i skogen,» sa Daniel Boone, «men en gang var jeg usikker i tre dager.» For Boone var dette en legitim distinksjon, siden han til slutt klarte å komme seg til et sted der han kjente seg igjen, og visste hva han skulle gjøre i mellomtiden. Sacajawea ble berømt for sin rolle under Lewis og Clarks ekspedisjon, men hun var ikke primært veiviser; hun gjorde det først og fremst lettere for de andre å være på ville veier gjennom sin kjennskap til nyttige planter og ulike språk i området, gjennom måten hun og den lille sønnen hennes kommuniserte på til stammene de møtte at ekspedisjonen ikke hadde krigerske hensikter, og kanskje også gjennom sin følelse av at alt dette var hjemme, eller i hvert fall noens hjem. Mange av de hvite speiderne, pelsjegerne og oppdagelsesreisende kjente seg som Sacajawea hjemme i det ukjente, for selv om det enkelte sted kunne være ukjent for dem, var det ofte villmarken som var deres foretrukne bosted. De oppdagelsesreisende, skrev historikeren Aaron Sachs til meg som svar på et spørsmål, «var alltid på villspor, for de hadde aldri vært på disse stedene før. De forventet aldri å vite nøyaktig hvor de var. Men samtidig hadde mange av dem nokså god kjennskap til ulike instrumenter og kunne stake ut kursen med rimelig grad av presisjon. Jeg tror at deres viktigste evne var optimismen med tanke på å overleve og finne fram.» Disse folkene jeg snakket med, hjalp meg å forstå at det å være villfaren hovedsakelig er en mental tilstand, og dette gjelder like mye for alle de metafysiske og metaforiske villfarelsene som for det å flakke omkring i utkantstrøk.

Spørsmålet er da hvordan man skal gå seg vill. Å aldri gå seg vill er å avstå fra å leve; å ikke vite hvordan man gjør det, kan være fatalt, men et sted i det mellomliggende terra incognita finnes det et liv fullt av oppdagelser. Sammen med svaret sitt sendte Sachs meg et sitat fra Thoreau, som anså det å orientere seg i livet, i villmarken og i tenkningen som en og samme kunstform, og som selv beveger seg subtilt fra det ene til det andre i en og samme setning. «Det er bestandig en minneverdig og verdifull opplevelse å gå seg vill i skogen,» skrev han i Walden. «Først når vi er i fullstendig villrede eller er blitt dreid rundt oss selv – og et menneske behøver bare å bli dreid rundt seg selv med lukkede øyne én gang for å være helt fortapt i denne verden – først da forstår vi å verdsette naturens forunderlighet og velde. … Ikke før vi er fortapt, eller med andre ord: ikke før vi har tapt verden, kan vi finne oss selv og fatte hvor vi befinner oss, og først da kan vi forstå hvilken uendelig sammenheng vi er en del av.»² Thoreau leker seg med det bibelske spørsmålet om hva det gagner et menneske å vinne en hel verden dersom man samtidig taper sin egen sjel. Tap verden i stedet, framholder han, fortap deg i den, og finn din sjel.

«Hvordan skal du gå fram for finne det som i sin natur er fullstendig fremmed for deg?» Jeg bar med meg dette spørsmålet i flere år, og så, da livet mitt begynte å gå utfor bakke, kom venner av meg med sine historier, den ene etter den andre, og disse ble viktige for meg om ikke som svar, så i hvert fall som milepæler og veivisere. Ut av det blå sendte May meg en lang passasje av Virginia Woolf som hun hadde skrevet av med runde svarte bokstaver på tykt ulinjert papir. Den handlet om en mor og kone som sitter for seg selv mot slutten av dagen: «For nå behøvde hun ikke å tenke på noen. Hun kunne være seg selv, for seg selv. Og nettopp det følte hun ofte behov for nå – å tenke; eller kanskje ikke tenke engang. Å være stille: å være alene. Alt det hun ellers måtte gjøre og være, utadvendt, glitrende, artikulert, alt dette fortok seg: og med en følelse av høytid skrumpet en inn og ble seg selv, en kileformet kjerne av mørke, noe usynlig for andre. Skjønt hun fortsatte å strikke og satt der rett opp og ned, var det slik hun følte seg; og dette selvet, som hadde kvittet seg med alt som la beslag på det, var fritt til å oppleve de merkeligste eventyr. Når livet trakk seg tilbake et øyeblikk, var det som det ikke fantes grenser for hva hun kunne oppleve. … Under er alt mørke, det griper om seg, det er avgrunnsdypt; men iblant stiger vi opp til overflaten, og det er det dere ser av oss. Hennes horisont var grenseløs, syntes hun.»³

Den passasjen fra Til fyret minnet meg om noe annet jeg hadde lest av Woolf, essayet hennes om å gå omkring i London, der det sto: «Idet vi går ut av huset en fin ettermiddag mellom fire og seks, kler vi av oss den personligheten som vennene våre kjenner oss ved, og blir del av den store republikanske hær av anonyme vandrere som det føles så godt å være blant etter ensomheten inne. … Hvert av disse livene kunne man trenge et stykke inn i, bare akkurat nok til å innbille seg at man ikke er tjoret fast til én enkelt bevissthet, men i stand til, for en kort stund, å ikle seg de andres kropper og sinn.» For Woolf var det å gå seg vill et spørsmål om identitet snarere enn geografi, et lidenskapelig ønske, et akutt behov for å bli til ingen og til hvem som helst, riste av seg lenkene som minner en på hvem man er, hvem andre tror man er. Denne identitetens oppløsning er velkjent for reisende i fremmede og fjerne strøk, men Woolf, med sin presise sans for bevissthetens nyanser, kunne oppleve den under en spasertur i byen eller en ensom stund i lenestolen. Woolf var ingen romantiker, hun forherliget ikke den formen for villfarelse som den erotiske kjærligheten representerer, der den elskede blir en invitasjon til å bli den du i hemmelighet egentlig allerede er, liksom i dvale, som en syttenårssikade gjemt under jorden; den kjærligheten som også er en trang til å dvele ved ditt eget mysterium i mysteriet om den andre. Når hun gikk seg vill, gjorde hun det i ensomhet, akkurat som Thoreau.

Malcolm kom helt uten videre med noen betraktninger om Wintu-folket i det sentrale og nordlige California, som ikke bruker ordene venstre og høyre i omtalen av egen kropp, men i stedet himmelretningene. Jeg ble henrykt av denne beskrivelsen av et språk og de kulturelle forestillingene som lå bak, der selvet bare eksisterer i relasjon til resten av verden; du er ingenting uten fjellene, uten sola og himmelen. Som Dorothy Lee skrev: «Når en mann fra Wintu-folket beveger seg opp langs elven, ligger åsene i vest og elven mot øst; og så blir han stukket av en mygg i den vestre armen. Når han går tilbake, ligger åsene fortsatt i vest, men når han klør seg på myggstikket, klør han på den østre armen.» I dette språket går ikke selvet seg vill på samme måte som så mange moderne mennesker når vi forviller oss ute i naturen, uten å kjenne retningen videre, ute av stand som vi er til å se utover våre egne spor, mot horisonten og lyset og stjernene, men en som snakker dette morsmålet, ville være fortapt uten en verden å stå i forbindelse med, fortapt i samtidens limbo av metrostasjoner og kjøpesentre. På wintu er det verden som er stabil og du selv som er omskiftelig og betinget, altså ingenting som helst løsrevet fra omgivelsene.

Jeg har aldri hørt om en sterkere steds- og retningssans enn dette, men denne bevisstheten er innlemmet i et språk som er nær ved å gå tapt. For et tiår siden var det mellom seks og ti personer som snakket wintu, seks mennesker med et morsmål der selvet ikke er den autonome størrelsen vi tror vi er når vi bærer venstre og høyre med oss til enhver tid. Den siste morsmålsbrukeren av den nordlige dialekten av wintu, Flora Jones, døde i 2003, men mannen som informerte meg om dette, Matt Root, kunne også fortelle at tre personer fra Wintu-stammen og en fra nabofolket Achumawi «fortsatt holder på gamle slanguttrykk og uttale fra wintu». Han studerte språket selv og håpet at det ville bli gjenopplivet, slik at folket hans kunne «begynne å opprette forbindelser til fortiden gjennom språket. Verdensanskuelsen i wintu er ganske visst unik, det er det intime forholdet til området og omgivelsene våre som gjør dette unike komplett, og det er bare gjennom en endelig gjenforening av folk, sted, kultur og historie at de gamle sårene kan leges, etter forflytningene og det regelrette folkemordet. Alt dette som har ført til språkdøden vi opplever i dag.» Eller slik det ble formulert i en artikkel om de hundre raskt utdøende urfolksspråkene i California: «En slik språkdifferensiering kan knyttes til det økologiske mangfoldet. Folk tilpasset ordene til de økologiske særegenhetene i sine respektive områder, og Californias svært varierte natur fremmet denne språklige diversiteten. Teorien blir understøttet av kart som viser at områder med et større antall dyre- og plantearter også har et større antall språk.»

Det ville vært fint å forestille seg at Wintu-folket en gang var så perfekt situert i en klart avgrenset og velkjent verden at de aldri hadde noen erfaring av å være på villspor, men naboene deres i nord, Achumawi-folket eller Pit River, vitner om at det ikke var slik. En dag skulle jeg møte noen venner på en performance i en bypark, men da jeg ikke kunne finne dem i mengden, gikk jeg inn på et antikvariat og fant i stedet en gammel bok. Der skrev Jamie de Angulo, den eksentriske spanske forteller-antropologen som oppholdt seg lenge blant disse folkene for omkring åtti år siden: «Nå vil jeg ta for meg et merkelig fenomen vi finner blant Pit River-indianerne. På engelsk kaller de det for ‘wandering’, å streife. De kan si om en mann at ‘han streifer’, eller at ‘han har begynt å streife’. En person som utsettes for psykisk stress kan komme til å anse livet i de vante omgivelsene som uutholdelig. En slik mann begynner å streife. Han vandrer rundt i landet, flakker formålsløst omkring. Kan hende stopper han i leiren til venner eller slektninger før han drar videre igjen, og han blir aldri mer enn et par dager på hvert sted. Han viser ingen ytre tegn på sorg eller mismot eller bekymringer. … Omstreiferen, enten det er en mann eller kvinne, skyr landsbyer eller større leirer, holder seg til avsidesliggende og ensomme steder, høyt til fjells, langt inne i dalene.» Denne omstreiferen står ikke så fjernt fra Woolf, hun var også godt kjent med fortvilelsen og med lengselen etter det buddhistene kaller «ikke-væren», en lengsel som til slutt førte henne ut i en elv med lommene fulle av steiner. Her er det ikke snakk om å gå seg vill, men om å forsøke å bli fri fra seg selv.

De Angulo sier videre at en slik streifing kan ende med døden, eller lede til håpløshet, galskap og ulike former for fortvilelse, eller til møter med fremmede makter på de fjerne stedene omstreiferen når. Han avslutter slik: «Når du selv er blitt til en riktig villmann, så kommer kanskje noen av de ville maktene og tar en kikk på deg, og en av dem vil kanskje bli tiltrukket av deg, ikke fordi du lider eller fryser, men bare fordi han tilfeldigvis liker det han ser. Når dette skjer, er streifingen over, og omstreiferen blir til en sjaman.» Du forviller deg fordi du ønsker å gå vill. Men på dette ville stedet kommer underlige ting til syne; De Angulos redaktør bemerker: «Alle hvite menn er omstreifere, sier de gamle.»

I løpet av denne magiske tiden da historiene regnet ned over meg, leste jeg opp på en bar som den gang vendte ut mot sjøen; det var før strandlinjen ble bygget ut for å presse inn enda et par kvartaler på nordre del av San Fransicso-halvøya. Jeg leste et kort stykke som endte med en regnskur og et annet som handlet om havet, før jeg gikk for å hente meg en drink. Carol, som var gift med mannen som hadde invitert meg til å lese, vinket meg bort til seg i baren og begynte etter hvert å fortelle meg om denne tatovøren som hadde vært naboen deres i mange år. Han hadde vært sprøytenarkoman i flere tiår, og så hadde det gått infeksjon i et sår etter injiseringene i hånda. Han endte på sykehus med en dødelig infeksjon som som hadde spredt seg til hele kroppen; han måtte amputere armen, den høyre armen, arbeidsarmen. Men etter denne lange perioden der han svevde mellom liv og død, fortalte legen ham til hans store forundring at han var kurert for rusavhengigheten. Da han ble skrevet ut av sykehuset, var han ikke lenger i stand til å utføre håndverket sitt, men til gjengjeld var han rusfri, og klar til å begynne alt forfra igjen, tre inn i verden på nytt, like plutselig og overveldende som ved fødselen. Han hadde hatt en drage tatovert på høyrearmen, og nå var alt bortsett fra hodet vekk.

Da jeg kjørte min venninne Suzie hjem fra baren, forklarte hun meg den egentlige meningen med bildet av Justitia som holder vektskålene med bind for øynene. Suzie tegnet sine egne tarotkort og gjorde seg samtidig refleksjoner omkring hvert av kortene. En bok om klassisk folklore hevdet at Justita sto ved porten til Hades og bestemte hvem som skulle få komme inn, og det å komme inn var å bli utvalgt til renselse gjennom lidelser, eventyr, transformasjon, en pinefull ferd mot den belønningen som er det forvandlede selvet. Dette ga ny mening til tanken om å havne i helvetet. Og ideen om rettferdighet framsto som langt mer komplisert og uberegnelig enn vi ofte forestiller oss: Hvis alt skal jevne seg ut til slutt, så er denne slutten lenger unna enn antatt og mye vanskeligere å beregne. Å ta til takke med et behagelig liv kan dessuten innebære at du allerede har gitt opp. Nei, dra heller til helvete, men når du kommer dit, må du bare fortsette, komme deg ut på andre siden. Til slutt tegnet hun en gruppe mennesker rundt et leirbål som sitt bilde på rettferdigheten, og erklærte at rettferdighet er å hjelpe hverandre på reisen. En annen kveld fortalte Suzies kjæreste David meg at han hadde møtt en biolog fra Hawaii som oppdager nye arter ved bevisst å gå seg vill i regnskogen. Det tykke bladverket og den overskyede himmelen gjør oppgaven enklere der enn i wintuenes platålandskap.

David hadde fotografert truede dyrearter i regnskogen på Hawaii og andre steder i flere år, og det så ut til å være et slektskap mellom bildesamlingen hans og Suzies tarotkort. Siden artene dør ut når deres naturlige miljø forsvinner, fotograferte han dem mot en tom svart bakgrunn (noe som av og til innebar å henge opp et svart fløyelsteppe på de mest usannsynlige steder under de mest utfordrende klimatiske forhold), slik at hvert dyr, hver plante, ble stående alene mot mørket som i et studioportrett. Fotografiene liknet på spillkort, de også, kort fra verdens egen kortstokk der hvert dyr utgjør en historie, en måte å være i verden på, et sett av muligheter, men dette er kort som blir kastet og kassert, det ene etter det andre. Planter og dyr er også et språk, selv i våre hverdagslige talemåter, der barna vokser som gress eller har roser i kinnene, og finanslivet er fullt av haier og gribber, politikken av hauker og duer. Som tarotkortene kan floraen og faunaen leses om og om igjen, ikke bare hver for seg, men i kombinasjon, i naturens stadig skiftende kombinasjoner, den naturen som forteller sine egne historier og som farger våre, en natur vi er i ferd med å miste uten engang å kjenne omfanget av det som blir borte.

Det engelske ordet lost har egentlig to motstridende betydninger. At noe blir borte [losing things] handler om å miste noe kjent av syne; å gå seg bort [getting lost] handler om at noe ukjent trer fram. Mennesker og ting kan forsvinne ut av syne, glemmes eller mistes, slik du mister et armbånd, en venn eller en nøkkel. Men du vet fortsatt hvor du er. Alt er ved det vante, bortsett fra at det finnes en gjenstand mindre, noe som er borte. Eller du går deg bort selv, og i så tilfelle har verden blitt større enn din kjennskap til den. I begge tilfeller er det snakk om et tap av kontroll. Forestill deg hvordan du farer gjennom tiden mens du hele tiden etterlater deg hansker, paraplyer, skiftenøkler, bøker, venner, hjem, navn. Dette er utsikten du får når du setter deg mot kjøreretningen i et tog. Ser du framover, dukker det derimot stadig opp nye scenarier, innsikter og oppdagelser. Vinden blåser håret ditt bakover, og hele tiden møtes du av ting du aldri før har sett. Den fysiske virkeligheten forsvinner i en stadig strøm av nye erfaringer. Den skrelles av som et slangeskinn under hamskiftet. Å glemme fortiden innebærer samtidig å miste den tapsfølelsen som også er et minne om alt som er blitt borte og dessuten et sett av holdepunkter å orientere seg i nåtiden etter; kunsten er ikke å glemme, men å gi slipp. Og når alt annet er borte, kan du være rik på det som er gått tapt.

Til slutt dro jeg ut på leting etter Menon. Jeg hadde trodd jeg skulle finne spørsmålet hans i en samling av aforismer eller fragmenter, som fragmentene etter Heraklit. Jeg hadde skapt meg et tydelig bilde av en bok som ikke finnes. Dersom jeg noen gang har visst det, så hadde jeg glemt at Menon er tittelen på en av Platons dialoger. Sokrates braker sammen med sofisten Menon, og som alltid i Platons riggede boksekamper knuser han motstanderen. Av og til når jeg går en tur, får jeg øye på noe som på avstand ser ut som en juvel eller en blomst, men som et par skritt senere viser seg å være søppel. Før oppklaringen er det like fullt vakkert. Og slik er det også med Menons spørsmål, selv om dette kanskje bare gjelder for den blomstrende oversettelsen jeg først støtte på, løsrevet fra sammenhengen. Sokrates svarer på spørsmålet: «Jeg skjønner sånn omtrent hva du prøver å si, Menon. Legger du merke til at du tværer ut dette polemiske argumentet, at mennesket verken kan undersøke det han vet, eller det han ikke vet? Han kan ikke undersøke det han vet, for han vet det og trenger ingen undersøkelse, og heller ikke det han ikke vet, for han vet ikke hva det er han er på jakt etter.»

Det viktige er ikke om Eliahu vil dukke opp en vakker dag. Det viktige er at dørene holdes åpne mot mørket år etter år. I den jødiske tradisjonen er noen spørsmål viktigere enn svarene, og det er nettopp tilfellet her. Menons spørsmål slik vannfotografen gjenga det, var som et klokkeslag der etterklangen ble hengende igjen i lang tid; stadig svakere, men uten ganske enkelt å forstumme helt. Sokrates, eller Platon, virker oppsatt på å få det til å forstumme. Så kan vi spørre, som vi ofte gjør når det gjelder kunst: Betyr verket det kunstneren ville at det skulle bety? Betyr Menons argumenter det han eller Platon mente at de betød? Eller er verket større enn deres intensjoner? For det er tross alt ikke egentlig et spørsmål om hvorvidt man kan erkjenne det ukjente, nå det endelige målet, men om hvordan man skal gå fram for å lete etter det, hvordan man foretar en slik reise.

Gjennom mesteparten av dialogen motbeviser og angriper Sokrates Menon med logikk og argumenter og til og med matematikk. Men i og med dette spørsmålet glir han over i mystisisme – det vil si, i poetiske påstander uten klar substans. Etter sitt første avvisende svar legger han til: «Det de sier – se nå om du synes de har rett – er følgende: De hevder at menneskets sjel er udødelig, og at den snart ender, det man kaller å dø, og snart fødes igjen, men at den aldri går til grunne. Vi bør derfor leve i størst mulig fromhet hele dette livet igjennom, for ‘Persefone sender i det niende år de sjeler som hun har straffet for gammel skyld, tilbake til sollyset der oppe. Det er de som siden vokser opp til store konger og vismenn. I ettertiden kalles de hellige helter av mennesker.’ Siden sjelen er udødelig og er blitt født mange ganger, og siden den har sett allting, både her og i Hades, finnes det ingenting den ikke har lært … det å undersøke og lære er altså gjenerindring, rett og slett.»⁴

Sokrates sier at du kan erkjenne det ukjente fordi du husker det. Du vet allerede det som synes ukjent; du har vært her før, bare som en annen. Dette betyr bare at det ukjente forflyttes fra det ukjente andre til det ukjente indre. Menon sier: et mysterium. Sokrates sier: Tvert imot – et mysterium. Så mye er sikkert. Det får bli et slags kompass.

Det som følger er noen av mine egne kart.

1Fra Walter Benjamin: Enveiskjøring/Barndom i Berlin – rundt 1900. Aschehoug 2000. Oversatt av Henning Hagerup og Bjørn Aagenæs.

2Fra Henry D. Thoreau: Walden. Livet i skogene. Pax Forlag 2007. Oversatt av Andreas Eriksen.

3Fra Virginia Woolf: Til fyret. Pax Forlag 2005. Oversatt av Merete Alfsen.

4Fra Platon: Samlede verker, bind III. Vidarforlaget 2006. Oversatt av Håvard Løkke.

Avståndens blått

Verden er blå ved utkantene og i dybden. Dette blå er lys som er kommet på avveie. Lyset i den blå enden av spekteret tar seg ikke hele veien fra sola til oss. Det løser seg opp mellom luftmolekylene, sprer seg ut i vann. Vann er fargeløst, grunt vann ser ut til å ha samme farge som det som befinner seg under, men dypt vann er fullt av dette utspredte lyset, og jo renere vannet, desto dypere blåfargen. Himmelen er blå av samme grunn, men det blå på horisonten, det blå landet som ser ut til å smelte inn i himmelen, det er en dypere, mer drømmende, melankolsk blåfarge, dette blå du ser fra steder med milevidt utsyn, avstandens blått. Lyset som ikke treffer oss, ikke tar seg hele veien fram, lyset på avveie, det gir oss verdens skjønnhet; så mye av denne er blå av farge.

I årevis har jeg vært betatt av det blå i utkanten av det vi kan se, horisontens farge, de fjerne fjellkjedenes, fargen av alt som befinner seg langt der ute. Denne avstandens farge er fargen av en følelse, ensomhetens og lengselens farge, fargen av et der sett fra et her, fargen av der du ikke er. Og fargen av det du aldri kan nå. For dette blå befinner seg ikke på det stedet der milevis unna ved horisonten, men i den atmosfæriske avstanden mellom deg selv og fjellene. «Vi kaller det å lengte,» sier poeten Robert Hass, «fordi begjæret er fullt av endeløse avstander.» Blått er fargen av lengselen etter det fjerne du aldri når, etter den blå verdenen. Tidlig en mild og fuktig vårmorgen kjørte jeg langs en fjellvei som slynger seg over Mount Tamalpais, det åtte hundre meter høye fjellet like nord for Golden Gate Bridge, og rundt en sving fikk jeg plutselig utsikt til San Francisco i blåtoner, en by i en drøm, og jeg ble fylt av en voldsom lengsel etter å bo på dette stedet med de blå åsene og blå bygningene, selv om jeg faktisk bor nettopp der, jeg hadde dratt derfra like etter frokost, og den brune kaffen, de gule eggene og grønne trafikklysene hadde ikke gitt meg noen slik lengsel, dessuten så jeg fram til å dra på en utflukt langs vestsiden av fjellet.

Vi behandler lengselen som et problem som skal løses, vi sikter oss inn mot det vi lengter etter, fokuserer på dette og hvordan vi skal oppnå det, heller enn på lengselen selv og hvordan den føles, men ofte er det er avstanden mellom oss og det vi vil oppnå som fyller ut rommet imellom med lengselens blått. Av og til undrer jeg på om vi bare ved å endre perspektivet en smule kunne lære å sette pris på lengselen som en fullgod følelse i seg selv, siden den er like rotfestet i menneskets vilkår som blått er i det som finnes langt borte? Om du kan skue ut mot det fjerne uten å ville nærme deg, om du kan eie din egen lengsel på samme måte som du eier skjønnheten i det blå du aldri kommer til å oppnå? For noe av denne lengselen vil, som avstandens blått, alltid bare forflytte seg, aldri tilfredsstilles, akkurat slik fjellene ikke lenger er blå når du er kommet fram og står blant dem, mens det blå i stedet farger det neste hinsidige. Her et sted finnes også mysteriet om hvorfor tragedier er vakrere enn komedier, og hvorfor vi finner slik glede i enkelte triste sanger og fortellinger. Noe befinner seg alltid langt borte.

Mystikeren Simone Weil skrev til en venn på et annet kontinent: «La oss elske denne avstanden som er tett sammenvevd av vennskap, for de som ikke elsker hverandre, er ikke atskilt.» For Weil er kjærligheten den atmosfæren som fyller og farger avstanden mellom henne og vennen. Selv når den vennen en dag står på dørstokken, er det noe som forblir umulig fjernt: Når du går bort og omfavner en slik venn, holder du armene omkring et mysterium, omkring noe som ikke kan erkjennes, noe som ikke kan tas i besittelse. Det fjerne siver inn også i det aller nærmeste. Vi kjenner tross alt knapt våre egne dybder.

I det femtende århundret begynte de europeiske malerne å male avstandens blått. Tidligere hadde ikke kunstnerne vist noen særlig interesse for det fjerne i sin kunst. Av og til kunne en solid vegg av gull danne bakgrunn for portretter av helgener og skytsherrer; av og til krummet selve rommet seg som om jorden ganske riktig var en klode, bare at vi befant oss på innsiden av den. Så ble malerne mer opptatt av det naturtro, av å gjengi verden slik den framsto for det menneskelige øyet, og etter hvert som de utviklet perspektivet, grep de til avstandens blått som nok et middel for å gi verket dybde og dimensjon. Ofte gjorde man nok for mye ut av denne strimen av blått ved horisonten: Den strekker seg for langt fram i bildet, den bryter for abrupt med andre farger, den er for blå, som om malerne bejublet det nye fenomenet ved å overdrive det. Under himmelen, over maleriets formentlige emne, i rommene framfor horisonten kunne de male en liten verden i blått – blå sauer, en blå gjeter, blå hus, blå åser, blå vei og blå kjerre.

Du ser det igjen og igjen: Den blå flaten som tar til på høyde med den korsfestede Jesus i Solarios maleri fra 1503; som strekker seg ut bak ruinene i et maleri fra Rafaels studio, der en vakker Jomfru sitter og beundrer sin sovende sønn, innhyllet i et klede i lysere blått; eller i Niccolo Dell’Abates maleri fra 1571, som viser en blå by og en blå himmel bak et klassisk tablå av gratiefigurer som liksom planløst og nonsjalant trekker Moses ut av sivet ved en brusende elv hvis farge synes hentet ut av bakgrunnen, som en strøm av fargestoff. Vi finner det i både italienske og nordeuropeiske malerier. I Hans Memlings triptykon av oppstandelsen fra omkring 1490 ser vi bare tærne og kjortelkanten på en leviterende figur som forsvinner ut av bildekanten, dristig avkappet som en person på et fotografi, selv om få mirakler er fanget med kamera. Nedenfor står det en gruppe av brunhårede figurer som kikker opp med hendene hevet til bønn eller i ren forbløffelse. Like over hodene deres ser vi bredden av en nærliggende innsjø. Sjøen er blå, og bak den ser vi blå åser, som om det fantes tre riker: himmelen med sin aftenrøde, dit den svevende figuren er på vei; den mangefargede jorden nedenfor; og det fjerne blå riket som er verken himmel eller jord, som ikke tar del i denne kristne dualiteten. Effekten er enda tydeligere i Joachim Pateniers berømte maleri av Hieronymus i ødemarken, malt omkring tretti år senere. Hieronymus sitter framoverbøyd i en falleferdig hytte foran en ansamling av digre, mørkegrå steiner, og bak ham er resten av verden stort sett blå: blå elv, blå klipper, blå åser, som om han var i eksil, ikke fra sivilisasjonen, men fra denne bestemte himmelske sjatteringen. Men i likhet med en av figurene i Memlings maleri er Hieronymus selv kledd i en mild blåfarge, slik også jomfru Maria er det i så mange versjoner, som om de var innhyllet i selve det fjerne, som om en del av dette tvetydige fjerne hadde flyttet seg fram i bildet.

I portrettet av Ginevra de’ Benci fra 1474 nøyde Leonardo da Vinci seg med en smal remse av blå trær mot en blå horisont i bakgrunnen, bak de brunlige trærne som rammer inn den bleke, alvorlige kvinnen som har fått snøringen i livstykket malt i samme blåfarge, men da Vinci var spesielt glad i atmosfæriske effekter. Slik skrev han om å male bygninger: «For å få én til å framstå som fjernere enn en annen, bør du gjengi luften som nokså kompakt. Derfor maler du den første bygningen … i sin riktige farge; den neste i avstand maler du med vagere omriss og mer blått; den du vil vise på enda større avstand, maler du enda blåere igjen; og den som befinner seg på fem ganger større avstand, maler du fem ganger så blå.» Malerne ser ut til å ha blitt helt betatt av avstandens blått, og når du betrakter disse maleriene, kan du forestille deg en verden der du kan gå over en slette med grønt gress, brune trestammer, kalkhvite hus, og så på et punkt komme fram til det blå landet: Gress, trær og hus blir blå, og kaster du et blikk ned på deg selv, så kan det hende at du selv er like blå som hinduguden Krishna.

Denne verdenen ble realisert i cyanotypiene, eller blåkopiene, fra det nittende århundret – cyan betyr blå; for min del hadde jeg alltid trodd at navnet refererte til cyaniden trykkene ble laget med. Cyanotypiene var billige og lette å produsere, og dermed begynte enkelte amatører å arbeide utelukkende med slike blåkopier, mens profesjonelle fotografer brukte mediet til å lage utkast med, utkast som ville blekne og forsvinne i løpet av et par uker: Disse bleknende fotografiene ble laget som prøveeksemplarer til bruk for bestilling av de egentlige bildene i andre farger. I cyanotypiene kommer du til en verden hvor mørke og lys er blått og hvitt, hvor broer og mennesker og epler alle er blå som sjøer, som om alt ble sett gjennom den melankolske atmosfæren som her består av blåsyre. Fargen ble brukt på postkort fram til midten av det tjuende århundret: Selv har jeg tatt vare på enkelte blå slott og blå isbreer, blå monumenter og blå togstasjoner.

Det finnes et album med ovale fotografier som ble tatt en gang sent på attenhundretallet av en mann ved navn Henry Bosse. Alle bildene er fra øvre del av Mississippi-elven, og de er alle cyanotypiblå. Ved første øyekast ser det ut som bilder fra et forhekset rike, elven slik den var en gang, men i virkeligheten jobbet Bosse med ingeniørene som temmet og rettet elveløpet, omskapte den fra en buktende, vill flod med øyer og strømvirvler og myrlendte bredder til noe smalere og mer hurtigflytende, en oppmudret elv med rettskårne bredder tilpasset den raske strømmen av handelstrafikk. De laget sidedemninger, utstikkere som fanget opp sedimentene og visket ut elvens naturlige linjer, de mudret opp og laget sluser, men Bosses bilder er vakrere enn hva ingeniørkunsten krever, hvert eneste er et kamé i blått, blått helt fram til forgrunnen: blå jernbanegårder og blå broer under konstruksjon. Men i den verden vi faktisk lever i, er ikke det fjerne lenger fjernt og blått når vi kommer fram. Det fjerne blir det nære, og de er ikke samme sted.

Et år med lite regn sank vannstanden i Great Salt Lake så mye at en stor del av det som vanligvis var sjø, ble land, og jeg dro ut på en vandring der, ut mot Antelope Island, som lå og fløt over sitt eget speilbilde, en symmetrisk, massiv gjenstand som liknet en edelsten, svevende i det blå. Kilometer på kilometer av det som for kort tid siden var innsjø, hadde blitt til et lappverk av små dammer og fuktig og tørr sand, grunne laguner med klart vann, lange sandrev som strakte seg mot øya og dens speilbilde i det dypere blå vannet der ute. Av og til endte disse sandbankene i åpen sjø, og så måtte jeg finne en annen vei videre, men stort sett kunne jeg gå rett mot øya, time etter time. Jeg gikk på et underlag av sand som noen steder var ruglete, andre steder glatt og jevnt; noen steder sank foten nedi som om det fantes luftlommer under, eller det surklet i vann, og fotsporene mine ble straks omgitt av blekere sand der vannet var blitt presset bort av kroppsvekten min. Med den lange linjen av fotspor som avtegnet seg bak meg, kunne jeg ikke gå meg vill i egentlig forstand, men jeg mistet grepet om tiden, forvillet meg på den andre måten som ikke dreier seg om å miste retningen, men om å synke hen i noe som får alt annet til å forsvinne.

Her og der lå det små kvister med brunt eikeløv på bakken, selv om det ikke var noen trær i sikte og stranden lå langt av gårde; andre steder fant jeg gjennombløte, tjafsete klumper av fjær og beinrester som en gang hadde vært fugler. Hvordan bladene hadde kommet seg dit, og hvorfor fuglene lå der døde, det var uutgrunnelige spørsmål, dyp som ikke lot seg lodde. Bak meg, risset inn i klippene og fjellene over Great Salt Lake, lå vannlinjen etter Lake Bonneville, denne sjøen som hadde vært så mye større, så mye dypere, for lenge siden, i en våtere æra i jordens historie, da redwood-trærne vokste i Arizona, da selv Death Valley var en innsjø. Ti tusen år eller mer er det siden den innsjøen tørket inn, men ringen etter vannlinjen som kunne ses overalt i dette landskapet, var et ugjendrivelig bevis på at her hvor jeg gikk, hadde alt en gang ligget på dypt vann, akkurat slik drivgodset og den myke sanden minnet meg på at jeg inntil for kort tid siden kunne ha rodd eller svømt der jeg nå vandret av gårde. Dette var nytt land, midlertidig land, som ville bli oversvømt til vinteren, og det kunne komme til å gå år før det ville bli mulig å gå her igjen, eller århundrer. Antelope Island, gyllen i det skarpe lyset, skulle vokse seg større og klarere etter hvert som jeg gikk, men hele tiden bli liggende framfor meg som en drøm eller et håp. Vannet som lå igjen var blekblått, og denne brennhete ettermiddagen i oktober ble det møtt av en blek himmel i det fjerne; det var ikke lett å skille skarpt mellom vann og luft.

Mens jeg vandret der liksom fortapt, frigjort fra min forankring i tiden, kom jeg på et foredrag jeg hadde holdt i Salt Lake City. I et forsøk på å beskrive hvor tungt vi har for å ta inn over oss grunnleggende forandringer, hadde jeg fortalt en historie fra en annen innsjø, Titicaca-sjøen i Bolivia. Da jeg var to år, bodde vi et år i Perus hovedstad Lima, og en gang dro hele familien, mor, far, brødrene mine og jeg, opp i Andes-fjellene, der vi tok en båt over Titicaca-sjøen fra Peru til Bolivia. Titicaca er en av disse høytliggende innsjøene, i likhet med Tahoe, Como, Constance, Atitlán: blå øyne stirrende opp i den blå himmelen.

En dag for et par år siden kikket moren min i den gamle sedertrekisten sin og fant fram den turkise blusen hun hadde kjøpt til meg på turen til Bolivia, en miniatyr av den tradisjonelle kvinnedrakten. Da hun brettet ut det lille plagget og ga det til meg, kolliderte det levende minnet av å ha den på plutselig med det faktum at den var så bitte liten, med ermer som knapt var en fot lange, et ørlite bluseliv for en brystkasse som ikke var større enn et gresshoppebur, altså ikke lenger min egen, og det sjokkerende var at det levende minnet omfattet hvordan det føltes å være inni den brokadeblusen, men ikke at jeg inni den hadde vært så liten, at jeg hadde vært noe fullstendig annet enn mitt voksne jeg som nå kunne huske dette. Minnets kontinuitet overså avgrunnen mellom den lille jentas kropp og kvinnens.

Da jeg fikk igjen blusen, gikk minnet tapt, for de to var uforenelige. Det forsvant på et øyeblikk, og jeg fikk være vitne til forsvinningen. Av og til hører man om fresker og mirakuløst bevarte menneskekropper som har vært begravet eller innkapslet og beskyttet mot lys i hundrevis eller tusener av år. Idet de blir utsatt for lys og frisk luft for første gang, begynner de å falme, smuldre opp, forsvinne. Noen ganger er vinning og tap mer intimt forbundet enn vi liker å tro. Og enkelte ting kan ikke flyttes på eller tas i besittelse. Noe av lyset klarer ikke å ta seg hele veien gjennom atmosfæren, men sprer seg utover.

Jeg pakket ned blusen i min egen koffertkiste, og så tok jeg den fram da jeg begynte å tenke på den igjen. Jeg oppdaget at minnet hadde omskapt den til noe mer kjent, til den typen fløyelsbluser som kvinner og jenter fra Navajo-folket går med. Den bolivianske blusen var innsatt med perler, den hadde sikksakkformet utringning med lyseblå pyntesnor og to blå sløyfer som for lengst var blitt presset flate, men selve stoffet var stripete brokade. Det var turkist, en blåfarge som av svømmebasseng og halvedelstener, klarere enn himmelen. Bolivia, sa jeg til en venn, som hørte oblivion – glemsel.

Da jeg først begynte å skrive, hadde jeg vært barn det meste av livet, og minnene fra barndommen var levende og sterke, de virket i meg og formet meg. De fleste av minnene har bleknet med tiden, og hver gang jeg skriver ned et av dem, gir jeg det bort: Det lever ikke lenger sitt skyggeliv som minne, men festes til skriften; det er ikke lenger mitt; det mister det levendes lunefulle upålitelighet, slik blusen i det øyeblikket jeg fikk den overrakt ikke lenger var noe jeg kunne huske å ha befunnet meg inni, men ble et plagg som tilhørte den ugjenkjennelige lille jenta. En person i tjueårene har vært barn det meste av livet, men ettersom tiden går, blir andelen av barndom stadig mindre, stadig fjernere og blekere, selv om det sies at mot slutten av livet kommer begynnelsen tilbake med fornyet skarphet, som om du skulle ha seilt hele veien rundt kloden og nå returnerte til mørket du kom fra. For de eldre får det som ligger nært i tid og sted ofte en vag karakter, og bare det som ligger fjernt i tid, er virkelig levende.

For barn er det snarere det fjerne som er uinteressant. Gary Paul Nabhan skriver om en gang han tok barna sine med til Grand Canyon, der det gikk opp for ham «hvor mye tid de voksne bruker på å finkjemme landskapet på jakt etter pittoreske motiver og spektakulære utsikter. Mens barna kravlet rundt på alle fire, oppslukt av det som fantes der omkring dem, beveget vi voksne oss i abstraksjoner.» Han legger til at sønnen og datteren hver gang de nærmet seg et utsiktspunkt, «slapp hendene mine for å lete rundt på bakken etter beinrester, furukongler, glitrende sandstein, fjær eller ville blomster». I barndommen finnes det ikke noe begrep om avstand: For en baby er mammaen i rommet ved siden av borte for alltid, for et barn er tiden fram mot bursdag endeløs. Alt som er ikke er umiddelbart til stede, er helt umulig og ugjenkallelig borte, ikke til å nå. Barnas mentale landskap likner middelaldermaleriene: en forgrunn full av liv, og så en vegg. Avstandens blått kommer med tiden, med oppdagelsen av melankoli, av tap og lengsel, med erfaringen av det komplekse i terrenget vi legger bak oss; det kommer med årene vi er underveis. Dersom sorg og skjønnhet er tett forbundet, så bringer modningen med seg noe som kanskje ikke er abstraksjon, slik Nabhan kaller det, men en estetisk følelse som til dels gjør opp for de tapene tiden bringer med seg, som gjør det mulig å finne skjønnhet i det fjerne.

Antelope Island kom nærmere og nærmere, ble større og klarere, men til slutt hadde jeg nådd et punkt der det ikke var mulig å komme videre. Eller kanskje var det mulig, men bare om jeg la på svøm i denne sjøen som selv under normale forhold er mye saltere enn havet, og som etter denne tørken måtte være intenst konsentrert. Jeg kan forestille meg en annen versjon av turen, der jeg kler av meg og legger på svøm, duppende som en kork, ut mot øya med solbrent rygg, men jeg vet ikke hva jeg skulle ha gjort idet jeg kom fram. Og jeg er ikke sikker på om øya var ment for å nås, for på nært hold ville det glødende gylne ha løst seg opp i krattskog og gjørme.

Da jeg hadde gått så langt jeg kunne gå, kikket jeg ned på den taggete overgangen mellom sand og vann som straks mistet sin egentlige dimensjon og nå liknet en verden sett fra et fly. Flyturer foregår vanligvis fra by til by, men mellom byene finnes de ubefolkede rikene du bare kan gi omtrentlige merkelapper – et sted i Newfoundland, et sted i Nebraska eller Nord-Dakota. Sett fra himmelen, milevis der oppe fra, ser landet ut som et kart over seg selv, men uten noen av referansepunktene som gjør kart forståelige. Elvebuktningene og platåfjellene utenfor vinduet er anonyme, ufattelige, et kart uten ord. Jeg har fått vite at mange av dem som stadig reiser fra by til by i jobben, drømmer om at flyet en gang kunne nødlande på et slikt navnløst sted. Disse stedene vekker et begjær etter å gå seg vill, et begjær etter det melankolske underet som er avstandens blått. Og den dagen ved Great Salt Lake, idet jeg kikket ned på føttene mine, syntes også de å befinne seg på stor avstand, i dette terrenget uten målestokk, der det nære og det fjerne smeltet sammen, der vannpytter ble hav og sandryggene fjellkjeder.

Jeg gikk tilbake med øya i ryggen; framfor meg lå ruinene av Salt Palace der pickupen ventet, den som skulle ta meg tilbake til hverdagens verden av stress og støy. Men omtrent der jeg hadde startet turen, lå det nok en overraskelse på lur: en rekke grunne fordypninger i landskapet der vannet hadde tørket inn og etterlatt seg saltkrystaller. I en av disse fordypningene lå det et teppe av roser, i en annen en haug med strå, i en annen igjen en teig med snøfnugg, alt sammen gjort av gjørmete salt, men da jeg prøvde å skjære ut et lite knippe av de blekbrune rosene for å ta dem med meg hjem, gikk mye av skjønnheten tapt med en gang. Visse ting har vi bare så lenge de er og blir borte, visse ting går ikke tapt så lenge de forblir på avstand.

Blomsterkranser

Ting har det med å bli borte i familien min. En gang da jeg var mye yngre, viste min fars lillesøster meg en hel eske med familiefotografier, og den nakne veggen som fantes bak min egen opprinnelse måtte vike for en kaskade av stive positurer og fremmede navnløse ansikter i hele registeret fra sepiabrun til gelatin-sølvgrå. Min tante og jeg satt lenge med pappesken i stua hennes, som praktisk talt til enhver tid lå i skyggen av redwood-trærne utenfor, og vi bladde i bildene mens hun liret av seg kjente og ukjente navn. Fotografiet som gjorde størst inntrykk på meg, var det av bestemoren min og hennes to yngre brødre på Ellis Island, eller i hvert fall fra omkring den tiden da de kom til denne store immigrasjonsslusen i New Yorks havn. De sto oppstilt etter høyde og ifølge konvensjonene for den tidens portrettfotografier. De var blitt barbert på hodet, kanskje med tanke på lus og ringorm, og hadde dette huløyde, plagede uttrykket som var så typisk for immigrantene den gang, disse tre barna i matchende hvite matrosdresser som hadde tatt seg gjennom hele Europa og over Atlanterhavet, og som nå skulle krysse enda et kontinent helt på egen hånd.

Da jeg spurte om disse fotografiene lenge etterpå, sa tante at det ikke fantes noen eske med bilder og at jeg måtte ha innbilt meg alt sammen. Et par år senere spurte jeg igjen, og da innrømmet hun at hun hadde hatt en slik eske, men at den var forsvunnet. Fotografier anses gjerne som støttepunkter for en objektiv fortid, men i min fars familiehistorie er de like ustabile som alt annet. Både faren min og tante er borte nå, foreldrene deres for lenge siden, og det finnes ingen som kan gjengi eller motsi de få spredte historiene de fortalte. Hver gang kom historiene som en overraskelse; de var utsagn som verken kunne trekkes i tvil, lokkes fram eller gjenfortelles, og de var gåtefulle og knappe som orakelsvar eller nyhetsnotiser. På noen måter likner denne familiehistorien stedet den kom fra, et område der nasjoner ble slukt og så gulpet opp igjen av skiftende imperier, der grensene forflyttet seg uten hensyn til språk og kultur, der kommunismen undertrykte fortiden med det retusjerte fotografiet som sin beryktede medhjelper, slik at bildene holdt tritt med tiden og de som forsvant fra verden også forsvant fra bildene av den. De tre barna med barberte hoder hadde emigrert fra Bialystok, som for lenge siden hadde tilhørt først Litauen, så Polen, deretter Preussen, og på et tidspunkt hadde byen vært okkupert av Napoleons tropper, men da de emigrerte, var den en del av Russland før den under første verdenskrig lå i en utbombet krigssone mellom Tyskland og Russland, og under neste verdenskrig igjen ble okkupert av tyskerne, som så skulle sørge for at alle jøder forsvant.

Det kan også være at sannheten ikke var en fast størrelse i familien min, slik de skjøv den fram og tilbake mellom de ulike språkene de snakket, på samme måte som emigrasjonen ikke var en like dramatisk omveltning for mennesker som hadde levd i diaspora såpass lenge. Hjemme snakket de verken russisk eller polsk, men jiddisk, en middelaldersk tysk dialekt, selv om de ikke var tyskere heller, men etterkommere etter den utvandringen som hadde begynt i Israel nesten to millennier tidligere (om enn ikke rene etterkommere, noe man kunne se av de blå øynene og det blonde håret). Ingenting av det språket overlevde inn i min generasjon, bortsett fra et par fornærmelser: Jiddisk beskriver karakterbrister like presist som inuittene beskriver snø eller japanerne regn. Et annet språk, hebraisk, var forbeholdt andre sfærer, og de som snakket dette språket, fikk et uutslettelig bilde av det den gang imaginære hjemlandet, noe som hindret dem i å smelte helt sammen med sine omgivelser. Av og til lurer jeg på hva som var poenget med denne fantastiske seigheten, dette med å klamre seg fast til et tapt landskap og et aldrende språk. Mye taler for at de ville ha fått det bedre ved å smelte sammen med omgivelsene slik mange nå glemte folk utvilsomt har gjort, ved å ta til seg lokale språk, fortellinger, steder; avslutte eksiltilværelsen ved å slutte å minnes landet de var i eksil fra, og slik omfavne fullt og helt landet de befant seg i. Bare ved å slippe tak i fortiden ville de ha sluppet eksiltilværelsen, for stedet de var blitt fordrevet fra, eksisterte ikke lenger, og de var ikke lenger det folket som hadde forlatt det. Kanskje kom min fars og tantes bevisste glemsel, denne vegringen mot å fortelle historier, fra ønsket om å bli en del av den Nye verden slik de aldri hadde blitt det, aldri kunne bli det, i den Gamle. Alle disse som overlevde holocaust, overlevde fordi de forlot sitt fiendtlige, midlertidige hjemland, og bare én kvinne dro tilbake dit. Hun var blitt reddet av kjærligheten, fikk jeg høre av datteren hennes i Los Angeles lenge etterpå. Hun hadde forelsket seg i en russer som familien frarådet henne å gifte seg med, men så hadde hun likevel fulgt hjertet og dratt til Russland, og hun gjennomlevde andre verdenskrig der, mens mannen falt da hun var gravid med sitt yngste barn, en sønn. Etter krigen dro denne enken tilbake for å besøke familien sin i Polen, men alle slektningene var blitt utryddet. Hun ble værende der alene med barna til tuberkulosen tok henne mens de ennå var små. Barna ble overgitt til et barnehjem drevet av antisemittiske nonner, og da man fikk rede på deres etniske opphav, ble de sendt med båt til Israel. Så vidt jeg vet, bor sønnen der fortsatt, men datteren dro til Frankrike for å studere og kom senere til USA. Hun hadde bodd hos beduiner i Negev-ørkenen, hos kongelige i Kashmir, hos arkitekter i Arizona. På nattbordet sitt hadde hun små glass med ulike jordslag, pulvere i vakre sjatteringer av oker og rødt og til og med lavendelblått som hun hadde samlet fra ørkener rundt omkring i verden, som om dette var det hjemlandet som sto igjen for henne etter at hun var blitt rykket opp med roten så mange ganger, denne samlingen av jord og sand lik krukker og glass med rouge og pudder som en annen kvinne kunne hatt stående på sitt toalettbord. Etter hvert mistet vi kontakten. Men hun var i slekt med farfaren min, ikke farmor.

Min farmors mor forsvant, hun også, eller det var i hvert fall det jeg fikk høre. Som i så mange tilfeller var det faren hennes som hadde dratt først, og så fått sendt over kona si etter å ha etablert seg i Den nye verden, i Los Angeles, og tjent nok til å betale overfarten hennes. Senere sendte han bud på barna, som var blitt huset hos slektninger etter at foreldrene dro. Eller det var det man sa da jeg ble fortalt at oldemor forsvant et sted mellom Øst-Europa og vestkysten av USA. Jeg pleide å forestille meg alt som kunne ha skjedd mellom de to stedene, jeg så for meg at hun gikk av toget et eller annet sted på prærien, at hun kom bort og så forble borte, innledet et nytt liv, knapt til å forestille seg, helt ulikt det som var tilmålt henne ut ifra familiebakgrunn og etnisitet; som om hun steg ut av den komprimerte støyen i en fortelling av Isaac Bashevis Singer og inn i denne roen som brer seg ut i en roman av Willa Carter. De enorme avstandene i det vestre USA, selv i dag så lite kjent for innbyggerne i området, har alltid liksom oppfordret de reisende til å oppgi sin fortid som om den ikke var annet enn et stykke bagasje, og så etablere seg helt på nytt.

Jeg innser nå at det var mitt eget ønske jeg hadde projisert på min imaginære formor, ønsket om å forlate toget, bilen, samtalen, forpliktelsene, og stige ut i landskapet. I min oppvekst var naturen et tilfluktssted, en mulighet til å tre ut av den horisontale verdenen av sosiale relasjoner og i stedet alliere meg vertikalt med himmel og jord, ånd og materie. Det er åpne landskaper som passer best til en slik lengsel, slike som jeg fant først i ørkenen og så på gresslettene ute i vest. Disse slettene er ikke så enkle å begi seg ut på som man kanskje skulle tro; ofte er det snakk om privat mark som man passerer på vei til offentlige områder med skog og skrenter, privat fordi det er vanskeligere å taksere ingenting enn noe, og fordi slettene – med mindre det dreier seg om uttørkede innsjøer og fullstendig ødemark – kan brukes til å gresse og dyrke på.

På uavhengighetsdagen for noen år siden var jeg på en enorm kvegranch i det nordvestre New Mexico, og jeg kjente ingen der bortsett fra vennene som hadde tatt meg med. Dette var i monsuntiden, og gresset var et grønt teppe spettet med små kaninhull, korte tykke kaktuser og villblomster, og lysende insekter spratt til side etter hvert som jeg nærmet meg. Gressteppet bredte seg ut hele veien fram til de blå fjellene som lå en dagstur eller mer unna, en slette som ga inntrykk av at man kunne fortsette i det uendelige, eller at man ville ha blitt en annen før man hadde lagt hele strekket bak seg. Etter å ha unnskyldt meg overfor selskapet vandret jeg ut i det, og jeg gikk helt til jeg knapt lenger kunne se klyngen av popler og alm rundt ranchen – de eneste trærne i alt dette vidstrakte – og folkene som satt der under dem, var for lengst borte. Sommervinden strøk mot meg, bena mine strenet fram som hadde de sin egen vilje, og fjellene fortsatte å lokke. Jeg stoppet før trærne forsvant helt, for jeg følte meg ikke beredt den dagen til å gå fullstendig opp i endeløsheten. Kanskje er disse åpne landskapene det beste motstykket jeg har funnet til slike ting som sannhet, klarhet, uavhengighet.

«Tomhet er stien den likevektige går på,» sa en tibetansk vismann for seks hundre år siden, og boken jeg fant dette ediktet i, fulgte opp med en forklaring av ordet «sti» på tibetansk: shul er «et merke som blir igjen etter at det som har laget det, er forsvunnet – for eksempel et fotspor. I andre sammenhenger blir shul brukt for å beskrive det ujevne hullet i bakken der det en gang sto et hus, det utgravde leiet etter en elv på steingrunn, det flattrykte gresset der et dyr har sovet natten før. Alt dette er shul: merker etter noe som har vært der. En sti er en shul fordi det er et spor i bakken etterlatt av en stadig strøm av gående som har holdt den fri for hindringer og vedlikeholdt den til bruk for andre. I likhet med shul kan tomheten forstås som et avtrykk etter noe som engang var der. Her består da avtrykket av merkene og arrene etter det selviske begjærets stormkast.» På jiddisk betyr shul synagoge, men jeg ville altså ikke plassere min forsvunne oldemor i et tempel, men på en sti gjennom en ubebodd og vidstrakt slette der himmelen ser ut til å strekke seg hele veien ned til føttene dine.

Lenge forestilte jeg meg at hun var kvinnen på Lewis Hines fotografi fra 1905: «Ung russisk jødekvinne på Ellis Island». Til å være tatt av en fotograf kjent for sitt sosialdokumentariske arbeid er det et merkelig bilde, med dette intense, grublende ansiktet mot en uklar bakgrunn, så vidt ute av fokus. Ellis Island, som på de fleste fotografier synes oversvømt av folk, er her tom og stille. Den eneste indikasjonen på hvor man befinner seg, er de uskarpe inngjerdingene der lange rekker av mennesker ble sluset inn i den store hallen. Dette bildet av et slikt privat og ensomt øyeblikk i den ellers så kaotiske trengselen på Ellis Island representerer et avvik både ved stedet og i Hines verk. Her dreier det seg ikke om sosiale forhold. Det dreier seg om sjelen. Kvinnen har et skjerf eller sjal på hodet, det er trukket tilbake akkurat nok til at det svarte håret vises, med midtskill, åpenbart ikke vasket på en stund. Hun ser mot noe bakenfor kameraet, men er verken skremt av eller særlig interessert i det. Det eneste som røper at hun kommer fra de østlige utkantene av Europa, er jakken med asymmetrisk knepping. På nært hold er hun nærmest vakker, ung og på et vis skjør, men på lengre hold eller i en mindre eller mørkere reproduksjon kan man se hodeskallen bak utvandrerjentas innbitte ansikt, som om sulten, utmattelsen og frykten har brakt henne tett opptil andre grenser enn de nasjonale. Over de mørke øyehulene skinner pannen like hvit som himmelen bak henne. Det er som om vi kan se gjennom pannen og inn i den fjerne, bleke himmelen, eller som om de begge bare er blanke felter i fotopapiret.

Lenge etter at bildet av kvinnen som steg av toget på prærien for meg var blitt en pålitelig talisman, ble jeg fortalt at oldemoren min egentlig aldri forsvant. Mannen hennes fikk henne innlagt på et mentalsykehus da hun kom til California, og da de tre barna hennes kom fram, var det bare for å oppdage at faren deres hadde giftet seg igjen, denne gang med en amerikansk kvinne, og fått en ny datter med henne. Jeg forestilte meg resten, hvordan bestemoren min kom dit og fant ut at hun var blitt fortrengt av en halvsøster som snakket flytende den engelsken hun ennå måtte lære og som hun kom til å snakke med sterk aksent resten av livet. Hun ser ut til å ha klart seg bra i begynnelsen, for som man ser av et annet fotografi, var hun med i en kvinnelig turforening: staute unge kvinner i knehøye snørestøvler og nikkers, så uniformt kledd at de ser ut som en militær avdeling, langt der oppe i de unge, furukledde fjellene over Los Angeles. Jeg klarer ikke å skille henne fra resten av de unge jentene med olivenhud og håpefulle blikk. Hun giftet seg med bestefar, som også hadde emigrert fra en liten by i den jødiske bosetningen i Russland en gang mot slutten av 1920-tallet. Han hadde havnet i store problemer i kjølvannet av den russiske revolusjonen, men var blitt hjulpet ut av sin eldre bror. Besteforeldrene mine møttes i en jødisk turforening, var det noen som nevnte en gang, men dette stemmer ikke overens med noe annet ved dem, for de så ut til å ha vært utpreget urbane, og kroppene deres var mer som innskrumpede reisverk av menneskekjøtt enn redskaper egnet for eventyr i Den nye verdens åpne landskaper. Den angivelige turforeningen er faktisk det nærmeste disse forgjengerne kommer min fantasi om å hoppe av toget midt på prærien.

Oldemoren min forsvant fra barna sine for godt. Og spørsmålet er om denne kvinnen valgte å forsvinne eller bare ikke kunne finne veien ut av sine egne tanker. Hadde hun forsvunnet bare fra dem og fordi hun hadde funnet en annen vei, eller var hun blitt en fremmed også for seg selv, frarøvet evnen til å orientere seg i verden og i sitt eget sinn? Også sinnet lar seg tenke som et landskap, men bare den vises indre kan likne på dette skrinne prærielandskapet der jeg lekte med tanken på å gå meg vill og forsvinne. Vi andre har huler, isbreer, brusende elver, tett tåke, kløfter som åpner seg under føttene våre, til og med glupske rovdyr som bærer familiens navn. Det er et landskap som er lett å gå vill i, og visse regioner kan gjøre deg vettskremt. Det finnes en buddhistisk historie om en mann til hest som møter en munk på veien, og denne spør ham: Hvor skal du? Spør hesten min, svarer mannen. Et slikt ukontrollerbart følelsesliv lar deg ikke velge retning eller engang få øye på den. Det er den mest elementære formen for galskap, en de fleste av oss kjenner på nå og da.

Farmor kom inn i livet mitt like plutselig som hennes mor må ha forsvunnet. Ingen hadde fortalt at jeg hadde noen annen bestemor enn den stort sett fraværende mormoren min fra østkysten, ikke før vi en dag dro til Los Angeles kort tid etter at vi hadde flyttet tilbake til California, og rett før jeg begynte på skolen. Vi kjørte opp til et bygg av betong i et hav av asfalt, og denne uventede slektningen min kom ned og kysset meg mens vi sto utenfor. Jeg fikk leppestift på kinnet, og da moren min snudde seg, skrek hun til fordi hun trodde det var blod. Senere ble farmor overført fra dette stedet til det psykiatriske sykehuset i Napa, ikke langt fra der vi bodde. I flere år trodde jeg det var et aldershjem, fordi hun var på en avdeling med utelukkende eldre kvinner som var sultne på kontakt med barn og ga oss mynter når vi kom på besøk, og dessuten fordi ingen hadde fortalt meg noe annet. Det var et uhyggelig stille sted, omkranset av store plener med spredte trær som ga en behagelig skygge. Når jeg prøver å gjenkalle det i minnet, kan jeg huske svarttroster med røde vinger, de vi ofte så på veien dit, i myrene ved San Pablo Bay; og en ettermiddag eller mange ettermiddager løp broren min og jeg rundt på en av plenene og flettet blomsterkranser av tusenfryd, som farmor så hadde på seg til de tørket inn omkring den krumme nakken og de enorme brystene hennes. Jeg husker også salgsboden med kirsebærsider under et gigantisk tre, der vi pleide å stoppe på veien tilbake, og smaken av kirsebær. Det falt meg aldri inn å spørre om gamle dager, og hun ville antakelig ikke hatt mye å si.

Hun skal ha vært paranoid schizofren. Det var i hvert fall den diagnosen hun var innlagt med de siste tiårene av sitt liv. Jeg har alltid tenkt at hennes syn på verden kan ha vært helt rimelig, forholdene tatt i betraktning, selv om hun var en ruin av et menneske innen jeg møtte henne første gang, med et sjelsliv som var blitt kastrert av sjokkterapi og årelang medisinering, i tillegg til merkene etter livet på institusjon. Det er vanskelig å si om det var smerten eller fortiden som ble medisinert bort, eller om dette var en og samme sak. Legene som behandlet henne hadde sannsynligvis ikke sett maken til omveltende livshistorie: moren som forsvant, avgrunnen mellom de middelalderske polsk-russiske jødebosetningene og det glitrende, bedøvende Los Angeles, de tre eller fire språkene hun la igjen på veien og engelsken hun aldri virkelig mestret, den totale utslettelsen av verdenen hun kom fra og av slektningene som ble værende igjen. Posttraumatisk stressyndrom ble foreslått av en terapeut en gang som alternativ diagnose på adferden hennes, en diagnose som tok hensyn til alle formene for krig hun hadde overlevd og en verden der ingenting var for absurd eller forferdelig til å være mulig.

Jeg kan telle på en hånd min fars fortellinger om barndommen og familien sin. Han var en fot høyere enn foreldrene, og med sine blå øyne og sitt en gang blonde hår var han mye lysere enn moren sin, som om han hadde sprunget rett ut av det solrike og blomstrende Sør-California. Han var del av den store assimileringsbølgen på 1950-tallet, da folks etniske bakgrunn ble regnet som unødvendig bagasje, den gang Amerika trodde på framtiden som en religion. Det er ikke vanskelig å forestille seg hvorfor han ville slette den bøllete faren og gale moren fra sin egen identitet, men han var likere dem enn han så ut til, han som levde hele sitt liv på all slags løpske hester. Fars yngre søster, tanten med fotografiene, var like mørk som moren sin, og i tenårene, da hun bodde med faren sin i El Paso, ble hun stadig tatt for å være meksikaner og fikk ofte problemer ved grenseovergangen på vei tilbake fra Juárez. Fra sin andre mann fikk hun et etternavn som passet til utseendet, og ble regnet som latina fra da av. Hun var bitende sarkastisk, litterær og radikal, og hun tok seg av jobben med å røkte familiens fortellinger og fotografier selv om disse ikke akkurat bidro til å skape et stabilt bilde av fortiden; snarere var de fantasmer og fiksjoner som stadig ble endret ut ifra aktuelle behov. Men det gjør jo alle historier og bilder, offentlige så vel som private.

En annen gang hengte tante opp et bilde av sin mor, farmoren min, hjemme hos seg, enda et bilde jeg så der bare én gang. Det var av et barn som sto ved siden av et jordbruksredskap, en enkel konstruksjon av tre. Hadde fotografier eksistert for fem hundre år siden, kunne man lett tenke at dette var et bilde fra den gang. Det avslørte hvor avleggs den var, verdenen bestemoren min forlot til fordel for det solfylte, optimistiske Los Angeles med sin eksplosive utvikling på 1910- og 1920-tallet. Folkene på bildene jeg av og til fikk se hjemme hos min tante, syntes å ha lite eller ingenting med meg selv å gjøre: Ansiktene, positurene og klærne fortalte mer om tid og sted enn om familie og slektskap. Fotografiets teknologi og konvensjoner har gitt hver generasjons bilder et bestemt uttrykk, mens historien, motene og maten har etterlatt sine spor på kroppene, slik at nesten alle i en gitt periode har en form for slektskap med hverandre som de ikke har med andre generasjoner. Før 1960-årene så selve lyset og luften ut til å ha en nærmest undersjøisk dybde og klarhet, der huden i ansiktene glødet halvt gjennomskinnelige og alt liksom hadde en aura av noe diffust, men dette fikk en brå slutt med utviklingen av de nyere svart/hvitt-filmene som ble laget med mindre sølv i emulsjonen. Jeg tror de fleste amerikanere som ikke gjennomlevde Den store depresjonen, forestiller seg at den utspilte seg i en verden av grovskårne, men mystisk forførende overflater i svart og hvitt, som om teksturen selv kunne være en motsats til all fattigdommen. Og begynnelsen av det forrige århundret, da lyset var grelt og kom høyt oppe fra, var full av huløyde, bistre ansikter og klær som pakket inn og skjulte kroppene. Det finnes muslingfossiler høyt oppe i Himalaya; det som var og det som er, er vidt forskjellige ting.

For om lag ti år siden besøkte en av brødrene mine våre slektninger i Mexico City. Dette var vår farmors fettere og kusiner, som hun bodde hos etter at foreldrene hennes hadde utvandret, og som emigrerte til Mexico omtrent på den tiden da hun kom til USA. Patriarken i den familien, som hadde begynt som kramkar langs gatene og endt opp som velstående kunstsamler, kunne huske barndomsårene med farmor og fortalte broren min at oldemoren vår aldri hadde nådd Ellis Island og USA i det hele tatt, men var blitt lagt inn på et asyl i Russland. Da jeg hørte den historien, forsvant plutselig bildet av den unge russiske jødekvinnen fra mitt imaginære familiealbum og ble til et upersonlig bilde, et Lewis Hine-bilde fra den verdenen som kalles dokumentar, og den navnløse kvinnen jeg stammer fra, mistet nå også sitt ansikt og ble igjen umulig å forestille seg. Nå lurer jeg på hva jeg var ute etter da jeg grep til fortellinger og bilder for å fylle tomrommet etter alt jeg ikke visste om henne. Dette bildet til Hine ble tatt i 1905, samme år som farmor ble født, og før hennes brødre kom til verden, altfor tidlig til å forestille min oldemor, som trolig ikke engang kom seg til Ellis Island. Om min tantes upålitelighet var åpenbar den gang, er min egen upålitelighet åpenbar nå: Jeg kan se at Hines bilde likner litt på en mørk og plaget versjon av meg selv og ikke i det hele tatt på min bestemor, men hvem vet – i det lotteriet av egenskaper som utgjorde min fars familie av høyreiste, kortvokste, bleke og mørke – hvordan hennes mor egentlig så ut.

Av og til tenker jeg at jeg ble historiker fordi jeg selv manglet en historie, men også fordi jeg var interessert i å fortelle sannheten i en familie der sannheten var en ubestemmelig størrelse. Og den beste måten å tjene sannheten på er vel ikke å hevde en autoritativ og upartisk omgang med fakta, men å erkjenne hva som er dine egne ønsker og agendaer, for sannheten ligger ikke bare i hendelser, men også i våre håp og behov. Historiene jeg har skrevet, har ofte vært bortgjemte eller glemte, for omfattende eller for formløse til å dukke opp på andres radarer, historier som ikke er velstelt mark som tilhører noen bestemt, men stier og vannveier som snor seg gjennom ulike landskap uten eiere. Særlig kunsthistorien blir ofte framstilt som en nærmest bibelsk arverekke, der malerne stammer direkte fra andre malere. Akkurat slik de rene patrilineære stamtavlene i Det gamle testamentet utelater mødrene og selv mødrenes fedre, slik utelater disse ryddige framstillingene alle kilder og påvirkninger som kommer fra andre disipliner og andre møter, fra dikt, drømmer, politikk, tvil, en barndomsopplevelse, stedstilknytning; de utelater det faktum at historien i større grad består av veikryss, forgreininger og villnis enn av rette linjer. Disse andre kildene har jeg kalt bestemødrene.

Men denne oldemoren min representerer også noe annet. Å ha en slik nær slektning som står for det mystiske og det ukjente, er kanskje en gave, berikende slik den tomme luften over prærien er det, på samme måte som noen spørsmål er dypere enn sine svar. Shul, stien som er avtrykket av det som en gang var der, det er det hun er nå, og det er kanskje det som er min vei. Jeg kunne ha undersøkt familietreet og sporet opp fjerne slektninger og funnet den sanne historien. Men det ville i så fall være hennes sanne historie – min er at jeg vokste opp med disse stadig skiftende fortellingene. Og nå, så mange år etter at jeg første gang forestilte meg en kvinne som steg av toget på prærien, er det som står mest levende igjen de rødvingede svarttrostene i myra på vei til mentalsykehuset og kirsebærsideren på veien tilbake, hvordan den smakte slik det gnistret av rødt i fuglene som fløy omkring i sivet. Ofte når jeg ser de femcentstore tusenfrydene som vokser på plenene her omkring, tenker jeg på de visnende kransene av tusenfryd omkring farmors bryst. Det er som om fuglene var familien min, stedet mine forgjengere, kirsebærsaften blodet i årene mine.

Tante kan ikke si mer om saken. Vi tilbrakte hennes siste dag på jorden sammen. En venn av henne hadde ringt meg kvelden før for å si at lungekreften nå forverret seg raskt, men vi trodde fortsatt at hun hadde en måned eller så igjen. Selv var jeg travlere enn noen gang, og det var ikke likt meg å legge bort arbeidet så umiddelbart, men av en eller annen grunn kjørte jeg neste morgen opp til skogen der hun bodde. Huset hennes lå i nordskråningen av det som en gang hadde vært et viktoriansk sommerferiested, der det aldri var meningen at noen skulle bo hele året, selv ikke før redwoodtrærne kom tilbake og brakte med seg permanent skygge og fuktighet. Det vasstrukne huset hennes gjorde sykdommen verre, det gjorde også de fem kattene, men hun var fast bestemt på å bo hjemme til det siste. Hennes stolteste bedrift hadde vært et søksmål hun vant fram med tjue år tidligere for å beskytte lokalsamfunnet i dette nedslagsfeltet mot tømmerhogst.

Så jeg tok turen nordover forbi det lille stedet jeg hadde vokst opp på og forbi flere småsteder og eplehager og vingårder, inn i de mørke redwoodskogene og opp den korte, bratte grusveien til huset hennes. Hun var helt utmagret, og øynene hennes var store og forskremte. Hun fikk rent oksygen fra et apparat som vislet lavt. Kattene gikk omkring på bordet som var overstrødd med bøker og tidsskrifter. Jeg ga henne det første eksemplaret av den nye boken min og overtalte henne til å bli med ut av huset med den bærbare oksygentanken. Vi hadde planlagt å ta en lunsj ute for å feire at jeg hadde lykkes, noe jeg alltid insisterte på at hun hadde mye av æren for siden det var hun som hadde forsynt meg med bøker og forbilder lenge før jeg begynte å skrive. Hun viste meg en vei jeg ikke hadde kjørt før mens hun pratet om forskjellige ting, om hvor høyt hun elsket dette stedet, om hvor lei seg hun var for ikke å få leve til jeg fikk kjøpt mitt eget stykke land, om barna hennes, om familien min, denne andre grenen på et lite tre, om framtiden min. Etterpå var det som om vi den dagen hadde fått sagt alt som trengtes å si.

Elven vi hadde fulgt, fløt ut i havet, den ble bred og langsom ved munningen, og ettermiddagslyset fikk den til å glinse av sølv, den samme sølvfargen som ute på havet. Jeg kikket utover, og to ting som hittil bare hadde vært fortellinger, syntes i dette øyeblikket å bli til sannhet: troen mange urfolk fra kysten har på at de dødes sjeler reiser vestover over havet, og beskrivelsen av døden som det punktet der elven blir ett med havet. Jeg hadde kjørt tante fram til hennes død, eller – slik syntes det i alt det veldige lyset, i en stillhet som etter et tordenskrall – brakt oss begge til et møte med døden. Skogen vi hadde kommet fra, syntes mørkere i denne kjølige glansen av vann og lys, og vi hadde tatt oss inn i dødens fargeløse, strålende landskap, ladet med noe så vitalt som livet selv, for majestetisk til å være skremmende, forklaret og overført til en annen verden. Restauranten lå et stykke videre, og der satt vi slik at jeg kunne se henne, og hun utover havet. Neste dag forsvant hun inn i delirium, og døde i sitt eget hjem fire dager etter den turen til havet.

Ni måneder senere fant jeg igjen de to fotografiene jeg hadde så sterkt i minne, hjemme hos min kusine i Skottland (to av tantes tre barn har reist tilbake til Europa, som om omplantingen til nytt jordsmonn ikke riktig ville seg for dem; moren deres hadde alltid hudflettet USA på klassisk venstreorientert vis, men hun elsket redwoodskogen sin, elven og huset, og dro sjelden langt derifra). Da jeg fikk se disse fotografiene, innså jeg hvor mye de hadde endret seg i fantasien. Og først idet jeg sitter og skriver dette, går det opp for meg at også jeg er skyldig i å ha visket ut fortiden. Jeg har alltid visst at mellomnavnet mitt var en anglifisert variant av navnet til en av mine oldemødre, men jeg kvittet meg med det i tenårene, jeg likte ikke hvordan det lød og syntes det var unødvendig å ha et mellomnavn med tanke på hvor få som har det samme etternavnet. Først nå har jeg innsett hvilken oldemor det navnet tilhørte; først ved å skrive denne historien har jeg fått vite navnet på den ukjente kvinnen, for det er også mitt eget, eller nå står det som et tomrom mellom navnene mine.