Av samme forfatter

Den endeløse sommeren – roman (2015)

Invasjonen – dannelsesroman (2016)

Det høyeste vesen – roman (2017)

MADAME NIELSEN

THE MONSTER

Roman

Oversatt av Knut Johansen

Originalens tittel: The Monster

© Madame Nielsen 2018

www.nielsen.re

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

© Pelikanen forlag AS 2019 (norsk utgave)

www.pelikanen.no

Omslagsdesign: Thomas Joakim Winther

Omslag, norsk utgave: Sten E. Moe

Redaktør: Eirik Bø

Oversetter: Knut Johansen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8383-044-6 (ePub)

ISBN: 978-82-8383-043-9 (trykk)

Denne utgivelsen er utgitt med støtte fra Solbakken AS.

Gjennom sin støtte til Pelikanens utgivelser av oversatt litteratur ønsker Solbakken AS å bidra til å gjøre viktige litterære stemmer tilgjengelige for norske lesere og samtidig sørge for et større mangfold i utvalget av litteratur på norsk.

At the bottom of the Darkness
There is a hole
That’s where the Darkness comes in
And that is the only way
Out

*

La oss si høsten 1993, tiden umiddelbart etter Murens fall og Sovjetunionens sammenbrudd, i en eller annen europeisk storby, Brussel eller Wien, kanskje Paris, får han en tilfeldig fribillett til en forestilling med den i avantgardemiljøet allerede legendariske newyorkperformancegruppen The Wooster Group, og etter «showet», som består av to deler, Fish Story, en resirkulering av kassert materiale og scener fra en dekonstruert versjon av Tsjekhovs Tre søstre, og Emperor Jones, hvor to hvite performere, med ansikter som er oversmurt med de den gang som (postmoderne) sitater fungerende og nå etter tusenårsskiftet ikke bare umulige, men politisk ukorrekte og for en hvit performer desidert livsfarlige «blackface»-maskene, med hver sin mikrofon og foran hvert sitt kamera nedenfor scenen, som ikke er en scene, men bare en slags flat stålkonstruksjon, som en innendørs boreplattform som ved hjelp av en sikkert vanvittig dyr maskin plutselig kan settes i bevegelse og langsomt drønnende tippe sin førkopernikanske verden og dens performere, helle dem i et skred ned mot publikum eller bakover ut av syne, lavmælt, som i et late-night-tv-show (man ser ansiktene deres bevege seg som under vann flytende sammen med grafiske strukturer på skiftende skjermer plassert i hver sin svarte kasse rundt omkring på den ellers nakne plattformen) mumler seg gjennom Eugene O’Neills skuespill fra midten av nittentredveårene, går han mot strømmen av utvandrede europeere, stiger opp på scenens plattform, krysser den og går ut bak og spør etter instruktøren. Dagen etter har han sine femten minutter med henne på en kafé, hun drikker sikkert en au lait, han spør straks om hun har bruk for en karismatisk ung europeisk performer. Who? sier hun. Det går en brøkdel av et sekund, så ler de begge, og en måned eller to, kanskje et par uker etter, lander han på JFK. Hva som skjer etterpå, er noe jeg forestiller meg eller innbiller meg å erindre, jeg har ikke snakket med instruktøren Elizabeth LeCompte eller noen av performerne hennes og slett ikke gruppens stjerne, «forløseren» Willem Dafoe, eller noen av de skyggene han kastet rundt omkring i og under New York, bare en vennlig gammel, men eksentrisk og sikkert komplett upålitelig Joseph London (nei, ikke Jack, Joseph, det stemmer, det), som påstår at han i noen uker, formodentlig de siste han ennå ferdedes blant mennesker på jorden, bodde hos ham, på sofaen i stuen i hans, altså Mr. Londons, toroms i en betongblokk på Upper West Side.

Fra flyplassen tok han subwayen inn til Manhattan, gikk av ved Canal Street og rett opp i Soho og spurte om veien til Wooster Street og The Performing Garage, hvor teatergruppen holdt til. Her ble han mottatt med vennlig, likegyldig undring, ingen hadde tilsynelatende hørt om ham, eller at han skulle komme. Det er etter avtale med Elizabeth LeCompte, sa han, «oh, Liz,» sa de, «she’s not here, she’ll be back in an hour.» Da hun kom tilbake, så hun også først bare undrende på ham, så gikk det opp for henne, «oh, you,» sa hun, «hi, come on in!» og tok ham med inn i den svartmalte prøvesalen, som var en fullt utstyrt black box med tribune og tyve-tredve rader med svarte plaststoler ned mot den monstrøse og motordrevne plattformen de hadde hatt med over Atlanteren og rundt omkring i mesteparten av Vest-Europa, og presenterte ham for ensemblet som «our new volunteer from Europe» og gikk så straks i gang med prøvene, ikke på et nytt stykke, det var fremdeles det ene av de to «showene» de hadde turnert med i Europa, Fish Story, som åpenbart ikke var ferdig eller kanskje aldri skulle bli ferdig, men bare holde dem i gang, som en evighetsmaskin de kunne leve i som et kollektiv med et tredelt hierarki, øverst «the members» og under «the associates» og nederst «the volunteers», som igjen uten at det noen gang ble uttalt, som en selvfølge, var underordnet hverandre med den sist ankomne som den nederste. Men det visste han ennå ingenting om, han hadde nettopp landet, av flyet som av en metallstork båret over Atlanteren og satt ned til et nytt liv i den nye verden, i jetlagens sinnssyke rus så han den minste bevegelse, det minste tegn på scenen, og visste straks hva som var galt eller kunne gjøres enda bedre, han så seg selv som forløseren, the missing link mellom avantgarden og massene, som i sin messianske gjenkomst som stjerne in the U.S. skulle få det umulige til å skje, han tok det som en selvfølge at hans europeiske ytringsfrihet også gjaldt over here, «maybe you should try to …,» sa han, eller «why not let Willem look more directly into the camera,» og med amerikanernes overfladiske gjestfrihet og «hi, how are you» lot både the associates og the group members, selv den ellers isnende dronning LeCompte, her på den første dagen som ingenting og overhørte bare avbrytelsene hans så sigende som mulig og fortsatte så som om ingenting var sagt, bare de nederste i hierarkiet av «volunteers» så først irritert, så forarget hoderystende og til sist hatefullt på ham, uten at han la merke til det (han så ikke lyset, han var det). Et par uker eller måneder før han kunne ha opplevd gruppen i Europa, hadde han helt tilfeldig sett den mannlige stjernen, Willem Dafoe, i filmen The Last Temptation of Christ, og allerede idet han (Dafoe) første gang gikk alene ut i ørkenen, hadde han sett, men først langt senere – da den i seg selv banale og håpløst amerikanske filmen nesten var ferdig, eller allerede over, kanskje først uker etterpå, eller ennå ikke – forstått at Willem Dafoe ikke spilte Jesus, han var Jesus, og at det aldri hadde vært noen Jesus. Før ham.

Nærmere halv seks, da dagens prøver var over, pakket alle sakene sine og gikk en etter en eller i små grupper, hvis de skulle samme vei, ned trappene, «bye, see you tomorrow,» sa de, også til ham, hverken LeCompte eller noen av hennes group members og associates hadde forestilt seg at noen kunne finne på å fly hit fra Europa uten å ha et sted å bo eller bare legge seg og sove om natten. Han hadde nesten ikke penger og ville prøve å få dem til å strekke til i så mange uker eller måneder det var nødvendig før øyeblikket var inne og han kunne tre i stedet for Dafoe og de to profetene smelte sammen i én der nede i avgrunnen foran scenen og siden på Hollywoods lerreter eller kanskje et helt annet sted, i en helt annen ørken han heller ikke selv ennå ante hvor var, men som han stolte på ville åpne seg for ham som en dør i Historien, akkurat når han skulle tre inn og si eller gjøre det som skulle gjøres for å sette massene i bevegelse, han hadde ikke fått noe å spise på denne siden av Atlanteren, så da han hadde gått noen skritt bortover gaten med den siste gruppen av associates og volunteers, sa også han «bye» og «see you tomorrow» og gikk inn i nabobygningen, The Orange Garage eller The Gourmet Garage, en tidligere fabrikkhall omgjort til gourmetmarked, og kjøpte en av dagens resterende sandwicher for bare en dollar og gikk ut i det klare, kalde desembermørket med den. I noen timer drev han omkring i de smale gatene i Soho, krysset en enkelt gang Broadway, kom over Astor Place, forbi Strand, lot seg euforisk utmattet av jetlag gjennomstrømme av lyset og massebevegelsen av mennesker og biler, gjenkjente ambulansenes og politibilenes brutale og liksom digitalt avhuggede sirener fra talløse filmer og stanset ved en telefonboks på tolvte gate East og brukte enda en dollar på å ringe noen nummer i en liten kopiert A5-folder han hadde fått av en dame han hadde møtt et sted i Europa, og som hadde fortalt ham at folderen rommet alle medlemmer av en, ikke hemmelig, men svært diskré organisasjon av gjestfrie mennesker i USA, såkalte «hosts», som utover navn, telefonnummer og adresse sto notert med hver sine spesielle interesseområder og antallet netter eller uker de maksimalt ville kunne huse hver ny fremmed. Som av henne (hun var, sa hun, den lokale eller europeiske «coordinator/facilitator») godkjent «guest» skulle han bare ringe eller skrive i forveien, og hvis angjeldende «host» var hjemme, så kunne han bo hos ham eller henne et på forhånd avtalt antall dager og netter, som, sa kvinnen, ofte kunne forhandles, «our hosts are very hospitable». Det eneste man som gjest var forpliktet til, var å gi verten selskap og vise seg åpen for hans eller hennes «sphere of interest», hva nå det skulle være. Ved de første tre nummerne han prøvde, var det ingen som tok telefonen, og han begynte å overveie om den for ham hittil ukjente verdensomspennende organisasjon av gjestfrie mennesker ikke bare var diskré (som en hemmelig etterretningstjeneste), men simpelthen fiktiv, om den dårlig og tilsynelatende faksmaskinkopierte tyvesiders folderen han sto med i hånden, ikke hadde noen forbindelse med virkeligheten, men var kvinnens eget lille konseptkunstverk eller drøm om en parallell verden av tvers igjennom gode mennesker, hennes amerikanske drøm, da det ved det femte nummeret plutselig var en stemme som sa «hi», en hysterisk eller karikert høy mannsstemme, «hi,» sa den, ikke noe annet, men det var også nok, å nei, tenkte han, ikke en homse, og presenterte seg som en av den europeiske «coordinator/facilitator» godkjent «guest» og spurte om han kunne få låne en sofa eller bare en madrass et par-tre netter. «Oh!» sa den karikert feminine mannsstemmen, og så igjen «oh!», og han tenkte at fyren lød som en parodi på Andy Warhol, som vel også bare hadde vært en parodi på seg selv, på kunstneren og den amerikanske drøm, og at folderen han sto med i hånden, kanskje virkelig var en fiksjon, en liste med svært newyorkaktige navn og adresser og telefonnummer og ikke minst «interesseområder», som sto i en direkte og svært livaktig forbindelse med virkelighetens New York, som vel også var en parodi på europeerens forestilling om New York. «Oh!» sa stemmen for tredje gang, «you mean now, like in ‘now’?!» Ja, sa han. «Like tonight?» Ja ja, sa han, nei, tenkte han, ikke noe «like», han hadde vandret omkring i gatene i flere timer og stått minst et kvarter i denne fryseboksen og tastet nummer, fingrene på høyrehånden hans var følelsesløse, han frøs på en veldig lite aktig måte, han trengte et sted han kunne legge seg nedpå, og det måtte ikke være noe aktig sted og ikke noen aktig, men en ganske alminnelig virkelig madrass med fjærer eller skumgummi- eller gammeldags halmfyll. «Yes, tonight,» sa han. «Oh!» sa den andre, «but we are not really here tonight.» Vi, tenkte han, de er åpenbart flere, kanskje en hel liten Factory, som ikke er her. «Maybe tomorrow,» sa stemmen, «but …» «Okay, tomorrow,» sa han raskt, “I’ll come tomorrow, when do you want me to show up, seven thirty p.m.?» «Oh!» hvinte stemmen, «so early?!» «Well, then ten or eleven or twelve,» sa han. «Okay, twelve, maybe twelve, but just for one night, okay.» «Okay,» sa han og la på røret.

Resten av kvelden og natten gikk han bare rundt i gatene, raskt og målrettet uten annet mål enn å holde varmen. Han hadde ikke sovet på to døgn og ikke spist annet enn den soppsandwichen han hadde tillatt seg å kjøpe ved sekstiden i The Gourmet Garage, men utmattelsen ble på paradoksalt vis oppveid av sulten og jetlagen, som gjorde ham stadig mer vektløs, som om han også bare var aktig og «not really here». I gatene sør for Central Park flommet det over av lys og liv, ikke på noe tidspunkt i løpet av natten følte han seg som en av de siste, en natteravn eller en fremmed, i hver gate var det barer, butikker og fastfoodsteder som hadde åpent, men samtidig hadde livet noe iscenesatt eller kulisseaktig over seg, som om de livaktige newyorkerne i dem hvert øyeblikk kunne bryte ut i musikalsang og en eller annen Sinatra-aktig person ville komme frem på en rød løper og begynne å synge «I want to wake up in a city that doesn’t sleep», mens de hjemløse, som lå klar (eller tuslet diskré og svært realistisk omkring) i sine klisjeer av pappkassehuler og pappkasse«studios» og pappkasse«lofts» under stillaser og i de mørkeste sidegatene og nesten alle selvfølgelig var svarte, ville springe opp av kulisselivet sitt og begynne å danse, ikke breakdance eller electric boogie, men god gammeldags broadwaymusicalnegerdans. Hvert femtende minutt eller halve time gikk han inn i en kiosk eller tattooshop eller en av de mange pizzaslice- eller bagelshopene og fikk varmen i seg og så seg litt om i hyllene, i menyfolderen eller på skiltet over disken, inntil en av de ansatte spurte hva han skulle ha, «oh!» sa han, «maybe, just like … nothing,» og smilte som om han var skeiv eller på en eller annen slags tripp, og gikk ut på gaten igjen. På en måte passet det ham fint at han her, sin første natt i New York og den nye verden, ikke hadde noe sted å gå, så kunne han få lov til å bare gå. Noe av det som interesserte ham ved å komme til en millionby for første gang, var nettopp muligheten av å gå seg vill, å plutselig ikke vite hvor i all verden han var (og hvordan han noensinne skulle finne veien tilbake), omgitt av en arkitektur og en orden han var ute av stand til å forstå, og hvor menneskene beveget seg på måter og etter regler han ikke umiddelbart var i stand til å tolke, slik at hvert skritt, hver bevegelse, hver lille antydning til menneskelig kontakt, i en viss forstand gjaldt livet og kunne koste det, muligheten av at møtet, dette clash of civilizations mellom ham og det umiddelbart ufattelige, kunne være døren han kunne tre ut gjennom til en helt ny måte å tenke verden og menneskene, livet på. Derfor irriterte det ham at Manhattan var så overskuelig, ikke det minste fraktal eller kaotisk, det enklest tenkelige mønster av gater, som attpåtil hadde nummer og var alfabetisk ordnet, og hvor skiltene ikke var på kyrillisk eller et for ham ved første blikk ufattelig språk, men lettleselige som et Donald Duck-blad, hvert sekund natten igjennom visste han nøyaktig hvor han var, han følte seg ikke det minste fremmed, tvert imot følte han seg mer avskyelig hjemme enn han noensinne før hadde gjort. Bare Broadway, som ellers fremsto som en kopi av den originale Broadway, som sikkert befant seg i Disneyland utenfor Paris, kunne overraske ham bare et øyeblikk. Som den tilsynelatende eneste gaten nord for Houston og så langt opp på Manhattan han kom denne første natten, lå den ikke linjalaktig nord-sør eller øst-vest, men slynget seg i sin midterste del nesten helt naturlig som en elv opp gjennom nettverket og dukket hver gang opp et litt annet sted enn han hadde regnet med, men uten at det ga ham et øyeblikks følelse av å ha gått seg vill eller være fremmed, tvert imot, i en viss forstand fikk det ham bare til å føle seg enda mer hjemme, som å løpe omkring i sin barndoms kvarter og leke gjemsel med sin beste venn, som av og til sprang frem fra bak et hushjørne og ropte «her er jeg!».

I sin tid i Moskva hadde han nesten daglig, selv etter at han allerede i flere måneder hadde bodd og vandret omkring i byen, og selv på steder hvor han hadde vært mange ganger før – i metroen, i den kolossale B/IHX-parken, hvor hver vitenskap og hvert materialistiske produksjonsområde hadde sin egen paviljong i en stalinbarokk betongklassisme med monstrøse søyler og friser og statuer av overmenneskelig muskuløse kvinner og menn med for den angjeldende vitenskapen eller industrien symbolske instrumenter eller verktøy i hånden, og inni var fylt med bilutstillinger, moteklær, Toshiba og Rank Xerox, eller ute i en av forstedene, RceHeBo, for eksempel, hvor mellomrommene mellom de tyve eller tredve etasjer høye betongblokkene fortsatt var skog, hvor de nå forhenværende homo sovieticus beveget seg omkring som steinaldermennesker langs stier trampet av tilfellet og den førhistoriske intuisjon – plutselig befunnet seg midt i et oppløp eller en sammenstimling av mennesker omkring noe, en hendelse, en begivenhet, en konflikt han noen ganger ikke engang kunne lokalisere, det foregikk tydeligvis et eller annet, men han forsto ikke hva, en voldsom spenning som trakk menneskene til seg, og som heller ikke han kunne løsrive seg fra, plutselig og uten å ville det var han oppslukt, i en tilstand av intens uoppmerksomhet, hvor noen (plutselig) snakket lavmælt til ham uten å se på ham, og langsomt gikk det opp for ham at han var, ikke omringet, men bare diskré omgitt av menn, unge eller eldre, de kunne være alt mellom tolv og seksti, og de var ikke sivilkledde politimenn eller noen annen form for statsmakt, men i en viss forstand helt vanlige menn som enhver annen, som, uten at noen andre hadde bemerket det eller lot til å bemerke det, hadde skilt ham ut fra mengden og ville ham et eller annet, han forsto bare ikke hva, bare at det gjaldt livet, og alt det han inntil nå i sitt liv hadde lært og tenkt og trent seg opp til, i denne situasjonen og dette nuet var ubrukelig; hvis han ville komme levende herfra, måtte han gjøre noe hverken de eller han var i stand til å forutsi. En slik sjanse ville han aldri få her, en slik flenge i nået og åpning mot noe ufattelig annet var utenkelig i New York. Selv da han kom ut på den andre siden av Chelsea, på West Street og Eleventh Avenue, hvor det nesten ikke var noe liv, mest lagerhaller og verksteder, innimellom en «bodega» eller en diner som kanskje, kanskje ikke var åpne, og på den andre siden den rå betongkaien ut mot Hudsonelven og isvinden fra vest, var det ikke noe i vente, selv her ute i sin utkant, som burde være litt frynset, forekom byen ham banal som et show som har gått for fulle hus i tre eller fem tiår, mens kulissene er blitt stadig mer slitt og stjernene fra de første årene etter hvert er blitt skiftet ut med nye generasjoner av stadig dårligere B-skuespillere. Man kan sikkert bli overfalt og stukket ned uten noen grunn (eller noe motiv), tenkte han, men det vil det ikke være noe mystisk eller gåtefullt i. Det vil bare være meningsløst. Hans strategi her i det nye imperiet kunne altså ikke være en gjentagelse av det han hadde gjort i den gamle verden, det måtte nødvendigvis bli noe annet, en ny måte å bevege seg, handle og fremtre på, men hvilken?

Klokken var nærmere halv fem, han var på vei oppover West Street, til venstre på en firkantet industriøy anlagt fra kaien og ut over Hudson sto to store kraner, hvis løftede halser var svingt over den seks kjørefelt brede veien i månelyset, som fikk dem til å skinne som skjeletter og kastet dinosaurskyggene deres oppover de øverste etasjene på en av de nesten svartsvidde røde, tunge og svært Manhattan-aktige industribygningene fra begynnelsen av århundret med branntrapper i sikksakk som sto noen blokker inne i kvartalet, av og til kom en mørk bil eller en gul drosje drønnende oppover et av de seks kjørefeltene, så var det øde igjen; han kom forbi noen lagerhaller med lukkede porter, en diner ved navn «Diner» med en eldre mann uten kelnerkostyme under lysstoffrøret bak disken og ingen ved de fire bordene som sto ett og ett ved den bulete pleksiglassruten ut mot gaten og hvert sitt stativ med pepper, salt, Tabascosaus og Heinz’ Ketchup på de rød- og hvitrutete plastdukene; hundre meter lenger mot nord sto en jerndør åpen, og en smal stripe lys reiste seg oppover ham da han gikk forbi, noen anropte ham, og han snudde hodet og så en flokk unge svarte fyrer som sto i halvmørket omkring døråpningen. Inne fra bygningen, som ikke hadde noen vinduer og sikkert var en slags klubb, lød allerede dypt tradisjonell housemusikk, den typiske «gangsta»rapper og den kvadratiske sidrumpete beaten, som fikk alt, uansett hvor virtuost eller groovy rapperen liret det av seg, til bare å bli en gjentagelse av det hundretusenvis av andre før ham hadde ropt, han så på fyrene, og de så på ham, og en av dem ropte «whatdefuckyadinkyalookinatman», og han tenkte at ifølge manuskriptet skulle han ikke svare, ikke ennå, for han var den hvite og derfor mest verd og den eneste som for alvor interesserte noen, så han fortsatte oppover gaten, og de seks eller syv fyrene fulgte etter ham og inntok plassene sine i opptrinnet, tre-fire sidelengs vandrende til høyre for ham, en til venstre, to rett bak ham og en enkelt ikke helt elegant baklengssnublende foran ham. Kostymene deres var billige etterligninger av de ikke stort mer originale gangstarappernes i videoen til nummeret som langsomt fortapte seg bakover i den måneopplyste gaten – svarte «caps» eller strikkeluer med et kitschgotisk «Body Count» eller «Task Force» i pannen, svarte, stramme T-skjorter uten ermer, skinnende kunstlærjakker med hvite skulderstriper, og stort sett alle med solbriller og et tøft sølv«aktig» kjede om halsen med en liten sølvpistol eller et dollartegn som dasket mot brystet når de snudde seg mot ham i halvblind snubling – en slags «volunteers» hentet ned fra Harlem eller The Bronx eller borte fra New Jersey bare for hans skyld og en tvilsom scene som sikkert ville bli klippet ut. En av fyrene til høyre hadde en kniv han fingret med, som om han skulle se den, men uten å huske å fange månelyset med den så den kunne blinke, og fyren til venstre hadde en bule i jakkelommen som antagelig skulle forestille å være en pistol og sikkert også var det, «whatdefuckyadinkyalookinatman,» sa han, og han tenkte at det kanskje var nå han skulle svare. «Haven’t I seen you guys before?» sa han. «Whatayamean,» sa en av de andre, «where?» og «whatafuckyatalkinaboutman?» En av fyrene bak ham dyttet til ryggsekken hans, som ikke var en backpackers, bare en liten ryggtaske av det slaget man slenger et håndkle, et par ekstra shorts, en bok og en tube solkrem i når man skal på stranden, «whattayagotinthatbagman?» «My life,» sa han. «Whattayameanlife?» sa en av de andre. «A notebook, some pens, but no eraser, toothbrush, toothpaste, a pair of jeans, two panties, a T-shirt and an extra sweater, you want it?» Ingen svarte, men et par av dem nikket langsomt, som om de forsøkte å forstå hva det skulle bety. «An’downthereman?» sa fyren med kniven og lot den streife ham fra skrittet og litt oppover jakken. «My guts,» sa han, «my passport and maybe a hundred and fifty dollars, but I guess you guys are worth more than that, ain’t you?» Han snudde på hodet og så på de to som gikk bak ham, først den ene, så den andre, så de tre som gikk til høyre for ham, så han som fortsatt og nå litt mer elegant, han holdt åpenbart på å venne seg til rollen, gikk baklengs foran ham, og så han til venstre, så dem i øynene, og de så ham i øynene. Så snublet fyren foran ham, den nærmeste grep ham i armen, de mistet et par skritt og ble alle sammen stående mens han fortsatte oppover West Street, bortenfor grensen for territoriet deres. Hele scenen hadde bare vart et par kvartaler, to ubetydelige nummer i byens grid, han hadde ikke på noe tidspunkt hverken senket farten eller satt den opp, det hadde skjedd absolutt ingenting som ikke allerede hadde skjedd.

Da de første «associates» og «volunteers» ved halvtitiden kom oppover Wooster Street nede fra Canal med hver sin takeaway-coffee fra kiosken på hjørnet, sto han allerede foran døren til The Performing Garage, «Oh, you’re back?» sa en av the «volunteers», «yeah,» sa han og fulgte med opp. Ingen spurte ham om noe eller ba ham gjøre noe, han så seg litt om på kontoret, bladde i en bok om gruppens arbeid siden 1975 og det nyeste nummeret av BOMB Magazine, leste et dikt som het «American Noise» og linjen «casual traffic and nothing at all» og gikk inn i salen og opp tribunestillaset til teknikerne som sto helt oppunder taket med hodene bøyd over pultene sine. Lydteknikeren holdt på å utprøve arsenalet og de mulige komposisjonene av lyder til dagens prøver, ikke en eneste lyd av musikkinstrumenter, hverken fysiske eller elektroniske, men heller ingen lyder utenfra, det var lyden fra garasjen selv, livet i den, som ikke var liv, men prøver på noe han ikke visste hva var – fottrinn, host, mumling, regn mot garasjetaket, knitring fra det elektroniske utstyret, en dør som går igjen, en glidelås som lukkes, som uten på noen måte å bli bearbeidet eller forvrengt, bare i mønsteret, lydene til sammen, med tiden (og ikke ennå, først når mønsteret fant sted eller utfoldet seg samtidig med livet på scenen, som ikke var noen egentlig forestilling, for det forestilte ikke noe), dannet, allerede under det første showet i Europa hadde fått ham til å høre noe han aldri i livet hadde hørt og visste var lyden av en annen verden. Han gikk nedover tribunen og prøvde forskjellige av klappstolene, som alle var fullstendig ens, for å finne den helt riktige med den ideelle avstand og vinkel i forhold til scenepodiet, inntil det gikk opp for ham at det var fullstendig likegyldig hvor han satte seg, enhver stol ville være helt feil og helt ideell, han kunne like godt bli stående eller bare gå rundt, men det hadde han gjort hele natten, så han satte seg. De neste timene satt han bare og betraktet sceneplattformen, hvor det ennå ikke utspilte seg noe «show» eller noen prøve på et slikt, men likevel hele tiden foregikk et eller annet som ikke var verdt å spille oppmerksomheten på: Av og til gikk en tekniker over scenen, knelte ned og festet en kabel til en av de mange svarte videomonitorkassene, skjermen «flimret», svart-hvit «snø» eller bilder av noen av de fraværende performerne, som utførte en slags synkrondans i de merkelige kostymene sine, som heller ikke forestilte noe og antagelig slett ikke var kostymer og heller ikke klær, men bare «noe», fragmenter eller nye kombinasjoner av «det» de kanskje hadde hatt på seg i tidligere show: en slags skjørt, knelange, i svart gummi, og over det igjen noen lag av kapper eller kluter og på føttene noen myke svarte snørestøvler som minnet litt om boksestøvler, men helt sikkert ikke var det, og var forbundet med gummiskjørtene med hver sin snor, som ikke hadde noen praktisk funksjon og heller ikke så interessante eller pene eller usmakelige ut, de var bare distraherende, både for performerne og han som så på dem eller rettere sagt det dårlige svart-hvite videoopptaket av dem på monitoren, som åpenbart var altfor liten i forhold til scenens og rommets størrelse, hvis det var meningen at man skulle kunne se hva som foregikk på den, det var det nok ikke, hva så?

Først på ettermiddagen ankom tre av performerne, to kvinnelige, begge «group members», og en jevnaldrende mannlig som bare var «associate». Alle tre hadde vært på scenen i den versjonen av Fish Story han hadde sett eller overvært i Europa, men her på den andre siden av Atlanteren og adskillige uker eller måneder senere var de selvfølgelig ikke lenger de samme. Den yngste av kvinnene het ifølge programmet (som bare var et kopiert A4-ark med navnene på showet, gruppen og dens members og associates og «supporters») Kate Valk, og dagen før hadde han kalt henne Kate Valk som i falcon, uten at noen hadde kommet med innsigelser, men på veien ut hadde en av the «volunteers» omtalt henne som «Kate Valk», med v og et flatt og veldig amerikansk a, så da hun nå trådte inn i salen, lukket han øynene og sa: «Kate Valk», og det lød da også mye bedre enn «Fålk», men i stedet for henne så han bare ordet for seg: Valk. Like etter kom instruktøren, Liz LeCompte, sammen med sin og Willem Dafoes sønn, Jack, en litt kvapsete gutt på tielleve år, som ikke hilste på noen, men bare satte seg ved siden av henne og ga seg til å lese i en bok av Martin Heidegger, ikke den tyske originalen, men den amerikanske oversettelsen Being and Time. «Okay, everyone,» sa Liz LeCompte høyt, «will everyone please get ready to do your stuff,» og de tre performerne gikk ned i den smale passasjen mellom scenen og den første stolraden og satte fra seg bagene sine og rotet litt i dem og drakk av den medbrakte kaffen og småpratet, mens noen av de ganske mange «volunteers», som selvfølgelig hele formiddagen hadde vært et annet sted i The Garage og av og til hadde kommet inn med eller uten et eller annet og hadde gått ut igjen, uten at det hadde vært noen grunn til å nevne dem, gikk performerne til hånde og monterte noen av de tingene eller materialene de hadde hatt på seg i videoklippet han hadde sett på en av skjermene noen timer tidligere, på de klærne de ikke hadde tatt av seg, men i litt andre og like meningsløse kombinasjoner, og han tenkte at performerne i hvert fall holdt på å gjøre seg klar, men antagelig ikke til å gå på scenen, for i den Fish Story-versjonen eller prøvene på den han hadde overvært dagen før, var ingen av performerne på noe tidspunkt på scenen, men gikk rundt eller sto og snakket inn i kameraer eller mikrofoner foran, bak eller langs den høyre siden av sceneplattformen, som plutselig, ved halvfemtiden, med en voldsom dyp rumling som fikk hele rommet til å vibrere, hadde satt seg i bevegelse og reist seg på bakkanten og åpnet et stort gap mellom gulvet og dens underside, som kabler og vaiere hang ned fra som innvollene eller svelget på en hval, Moby Dick formodentlig. Endelig kom også Willem Dafoe inn i salen, ikke fra noen av dørene, men opp langs siden av tribunestillaset, «hi, Willem,» sa de fleste, bortsett fra instruktøren, hans kone, hun sa ikke noe. Han hadde ikke med seg noen bag og ikke kaffe heller, bare en slags alpelue, som satt sjuskete på snei over det pjuskete håret, han gikk rett opp på scenepodiet og begynte eller fortsatte med å snakke inn i et av kameraene. Og i løpet av de følgende ti eller femten minuttene gikk det langsomt opp for han som så på, at ikke bare Willem Dafoe, men også de tre andre performerne og «the associates» og «the volunteers» nå var i gang med å «do their stuff», og igjen hadde han den fornemmelsen av å være vitne til noe avgjørende han ikke visste hva var, det forestilte ikke noe, og i motsetning til skuddet i Sarajevo og Jesu ord på korset, men også en ganske alminnelig setning i en bar, «can I have a draught of beer», for eksempel, så hadde det menneskene gjorde og sa her, ingen konsekvenser, slett ikke utenfor The Garage, men tilsynelatende heller ikke her inne, de henvendte seg ikke til hverandre og ville tilsynelatende heller ikke hverandre noe, til sammen dannet bevegelsene og stemmene deres, ordene deres, lyset og lyden fra høyttalerne og salen og den ganske svake summingen eller brummingen og av og til en sirene som trengte gjennom murveggene inn i salen, forskjellige lag av mønstre, som kanskje var en slags musikk, men i så fall var all verdens lyd og lys og bevegelse musikk, men i forhold til verden i all alminnelig- og all ualminnelighet, så skjedde det jo egentlig ikke noe som helst her.

På et tidspunkt kom en av «the volunteers» inn i salen og sa at det var telefon til Willem. «Who?» sa Willem. «Your agent,» sa jenta. «What time is it?» sa Liz LeCompte. «Two thirty,» sa lysteknikeren oppe bakfra. «Okay, everyone,» sa instruktøren, «let’s take twenty or maybe thirty minutes while Willem’s on the phone with Hollywood.» En annen av «the volunteers» tilbød å ta imot bestillinger og gå ned i The Gourmet Garage og kjøpe kaffe og dagens suppe. «What’s today’s soup?» sa den andre av de to kvinnelige performerne, Peyton Smith, en stor, rund og svært forstadsfruete kvinne sist i tredveårene, som i motsetning til Kate Valk og Willem Dafoe, som bare sto foran kameraene og mumlet nesten uhørlig og i et vanvittig høyt tempo, forsøkte å stå foran sitt kamera og mumle; til gjengjeld lot hun til å være instruktørens diplomatiske forbindelse til «the associates» og «the volunteers», som Willem og Kate ikke tok mye notis av. «Same as always,» sa the volunteer, «orange-carrot-ginger, mushroom or minestrone.» «Okay, same as yesterday,» sa Peyton Smith. «And what was that?» sa «the volunteer». «I don’t know, maybe orange-carrot-ginger,» sa Peyton Smith. «Okay, I’ll see what I get,» sa «the volunteer». Mens hun gikk rundt og tok imot bestillinger fra de øvrige, satte han seg ned ved siden av Liz LeCompte og spurte når hun regnet med at tiden var inne til at han gikk på scenen «and do my stuff». Hun så bare på ham, tre, fire, kanskje ti sekunder. Så lo hun.

Sist på dagen, da både Willem, Valk og instruktøren hadde gått (men ikke sammen, først Dafoe og litt senere LeCompte og den kvinnelige performeren, som lot til å være nære venninner, selv om Liz var minst ti år eldre, hvilket det jo ikke var noe unaturlig i, hverken det ene eller det andre), og han var på vei ned trappen sammen med den andre mannlige performeren, Jeff Webster, og de siste to volunteers, sa noen «hold on just a second», og han stanset og så inn i et kontor hvor Peyton Smith i dødningeskjæret fra gatelykten som hang i et spinn av vaiere som en kunstig ildflue et par meter utenfor vinduet, sto bøyd med det lange, mørkeblonde håret flommende utover føttene og gulvteppet i ferd med å rulle et par strømpebukser oppover legger, knær og lår. «We need to talk about your presence,» sa hun og rettet seg opp så brystene sank eller snarere som en vidunderlig fet krem eller smeltende bly rant ned og fylte skålene i den skinnende hvite behåen ut til rendene og litt utover dem og nå bare lå der og dirret, og han tenkte på moren sin eller bare en eller annens mor, og hvorfor han som den eneste hadde reagert og stanset opp, mens de tre andre bare hadde fortsatt nedover trappen, som om de slett ikke hadde hørt stemmen som ropte, «hold on, just a second», det kunne jo gjelde hvem som helst, så hvorfor nettopp ham? Hun så på ham og førte de myke armene med deres også lett dirrende fylde om bak ryggen og løsnet spennen på behåen, hvilket var fullkomment ulogisk, når hun tydeligvis var i ferd med å kle på seg, og sa at det var noe han ikke kunne vite, det var noe man først langsomt forsto når man hadde vært her «for ages», sa hun, «for ages», og det var derfor at ingen av «the volunteers», også selv om flere av dem allerede hadde vært her i årevis, ja, selv noen av «the associates», Jeff, for eksempel, noensinne hadde noen mening om noe som helst og aldri hadde gode ideer eller foreslo noe, annet enn for eksempel å gå ned i The Gourmet Garage og kjøpe kaffe og suppe, og også iblant sandwicher, hvis noen skulle ha lyst på det, men det krevde at man visste at det kunne være tilfellet, og bare i det rette øyeblikk, for også det krevde en fornemmelse for timing, som man, uansett hvor musikalsk og sensitiv man for øvrig var, først ville oppnå etter måneder eller år, sa hun, mens hun i lange bevegelser trakk en børste gjennom håret, hvis svarte plastoverflate glitret i skjæret fra glødelampen, og gjorde et mykt kast med hodet, som fikk det glattede håret til å gli over brystene, som også uten behåens skåler så ut til å løfte seg og hvile i sin egen uutholdelige, myke, hvite meningsfylde som noe gitt, en henvendelse, det var fullstendig likegyldig hva man hadde gjort eller var i stand til å gjøre i verden utenfor The Performing Garage, sa hun, uansett hvor stort et talent, om man var vidunderbarn, profet eller hadde skrevet Bibelen, «even Buddha,» sa hun, ville ikke ha noen særlige forutsetninger, når man kommer hit inn, er man plutselig ingen, og det eneste som teller, er hva man sier eller gjør her inne, og selv her inne er det i de første månedene eller årene uten betydning hva man sier eller gjør, om man tenker seg om eller ikke, helst ikke, sa hun, det kunne gå adskillige år da man kom hit hver eneste dag og var her mesteparten av dagen og stort sett levde sitt liv her uten å gjøre noe særlig, før Liz en dag og tilsynelatende helt uten noen grunn ba en om å gjøre det «as part of the show». Og Tsjekhov? sa han. «Chekhov?» sa hun, «what about Chekhov?» Han sa at han hadde lagt merke til at hun og Valk og Willem, når de sto der oppe foran scenen, av og til sa setninger som forekom i et skuespill av Anton Tsjekhov, ikke en amerikansk forfatter, men en russisk, sa han, og ikke et hvilket som helst skuespill, men et berømt et, Tre søstre eller Три сестры, hvorfor? Hun så på ham som om hun ikke forsto hva han snakket om, eller han ikke hadde forstått en døyt av hva det hele handlet om. «It’s just words,» sa hun og gjorde et irritert eller utålmodig kast med hodet, så det nå helt glatte, blanke håret hennes feide over skulderen, og det høyre brystet for første gang var fullstendig blottet; fullkomment, nakent, ikke til å tro. «Sometimes it’s just good to have something to say,» sa hun, «also when you don’t really have anything to say.»

Hun så ham ikke inn i øynene, hun så forbi ham mot noe uendelig fjernt, og han snudde på hodet og så at de to «volunteers» og den andre mannlige performeren, Jeff Webster, likevel ikke (eller ikke bare) hadde gått, men sto i døren og så inn på ham. Og pornofilmen? sa han. «You don’t know that one?» sa hun. «No,» sa han, «I guess I have seen some porn movies, soft porn movies, or just part of some, but I don’t know any porn movies.» «Oh,» sa hun, «it’s famous.»