PETER HANDKE

Det andre sverdet

En maihistorie

Oversatt fra tysk av Sverre Dahl

Originalens tittel: Das Zweite Schwert

© Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main, 2020

All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin

© Pelikanen forlag AS, Stavanger, 2020 (norsk utgave)

www.pelikanen.no

Omslag: Sten Moe

Redaktør: Eirik Bø

Oversetter: Sverre Dahl

Innkjøpt av Norsk kulturråd

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8383-075-0 (trykk)

ISBN: 978-82-8383-076-7 (ePub)

til Raimund Fillinger

«Men nå,» sa han, «når den som har en pung,
ta den med, likedan den som har en veske,
og den som ikke har noe sverd,

får selge kappen sin og kjøpe seg et sverd.»… De sa da:

«Herre, se her er to sverd!» «Det er nok!» svarte han.

(Lukas, 22, 36-38)

1. SEN HEVN

«Dette er altså ansiktet til en hevner!» sa jeg til meg selv da jeg så meg i speilet den samme morgenen jeg dro av sted. Denne setningen kom helt lydløst ut av meg, men samtidig artikulerte jeg den; beveget leppene overtydelig idet jeg stille uttalte den, som for å avlese den for meg selv fra speilbildet og lære den utenat, én gang for alle.

En slik type monolog, som jeg jo også ellers, på den ene eller andre måten, ofte underholdt meg med alene i dagevis, og det ikke bare de siste årene, opplevde jeg i dette øyeblikket som noe unikt for min person, og dessuten som noe uhyrlig om meg, i enhver betydning.

Slik snakket og opptrådte et menneskelig vesen som etter mange års nøling, utsettelse og i mellomperioder også lang tids glemsel, var i ferd med å gå ut av huset og gjennomføre en hevn som for lengst var forfalt, riktignok – kanskje – på egen hånd, men hinsides det som var i verdens interesse og på vegne av en verdenslov, eller også bare – hvorfor «bare»? – for å skremme og deretter få en offentlighet til å våkne. Hvilken? Den av flere hevnmuligheter.

Men underlig nok: Mens jeg betraktet og vel nærmest innstuderte meg selv i speilet en hel time, altså betraktet «hevneren», i form av roen i egen person og en instans over alle andre instanser, særlig øyenparet, som knapt blunket en eneste gang, ble jeg samtidig stadig mer tung i hjertet og, borte fra speilet, borte fra hus og hageport, gjorde det meg til og med vondt.

Det vanlige snakket med meg selv var alltid så absolutt ordrikt, men ikke bare lydløst, også fullstendig uttrykkløst og – det innbilte jeg meg i det minste – ikke lagt merke til av noen. Eller jeg skrek det ut av meg, alene i huset og samtidig – innbiller jeg meg igjen – ensom og forlatt, i glede, i raseri, som regel ordløst, rene skrik, et plutselig utbrudd. Men nå, som hevner, åpnet, rundet, spente og snerpet jeg munnen sammen, fordreide den, rev den opp mens jeg forble stum i et tydelig, gammelt og nettopp ikke av meg personlig planlagt ritual, et ritual som med tiden foran speilet var gått over til å bli en egen rytmikk. Og ut fra en slik rytme var det til slutt blitt toner. Ut av meg, hevneren, var det kommet en sang, en monoton synging, uten ord, truende. «Slutt nå med den syngingen!» skrek jeg til speilbildet mitt. Og på stedet adlød speilbildet og avbrøt nynningen, men tynget hjertet riktignok dobbelt så mye. For nå var det ingen vei tilbake lenger. «Endelig!» (Igjen skreket.)

Ut på hevnfelttog, som skulle ledes av meg som enkeltperson. For første gang på et tiår tok jeg, som alltid hadde nøyd meg med å dusje, et morgenbad, og steg så med det ene benet og den ene armen pent etter den andre inn i den gråsorte Dior-dressen som lå utbrettet og klar på sengen sammen med den egenhendig nystrøkne skjorten: På skjortens høyre hofteside var det innbrodert en tykk svart sommerfugl, som jeg trakk opp i synsfeltet en fingerbredd ovenfor beltet. Tok reisevesken, som i seg selv veide mer enn det som var oppi den, over skulderen og gikk ut av huset uten å låse, slik jeg hadde for vane selv ved lengre fravær.

Men først for tre dager siden var jeg jo kommet tilbake til min stambolig-forstad sydvest for Paris etter flere uker å ha streifet omkring inne i landet lenger nord. Og for første gang var jeg blitt trukket hjemover, jeg, som etter den absolutt for tidlige slutten, ja, etter å ha fått barndommen så brått avbrutt, hadde skydd enhver form for hjemkomst, for ikke å snakke om en hjemkomst til fødestedet, ja, særlig der hadde jeg hatt skrekken for alle former for å komme hjem – det snørte seg sammen i kroppen helt ut i de nederste og siste tarmutløpere.

Og disse to–tre dagene etter min sent, men likevel for første gang i livet ikke «lykkelige» (hold deg borte fra meg, lykke!), men snarere harmoniske hjemkomst, hadde min bevissthet bekreftet at jeg var på rett plass, og det én gang for alle. Ikke noe ville lenger kunne stille spørsmål ved min tilknytning til, ja, min forbundethet med stedet. Det var en glede over stedet, en vedvarende, og en slik stedsglede tiltok fortsatt gjennom disse dagene (og nettene), og var, annerledes enn i de nesten tre foregående tiårene, ikke lenger begrenset til hus og hage, var ikke på noen måte avhengig av disse to tingene, men gjaldt rett og slett stedet. «På hvilken måte stedet? Stedet rent generelt? Stedet på en spesiell måte?» – «Stedet.»

Til min uante stedsglede, om ikke mer enn denne min stedsreligiøsitet (eller, om dere vil, min sene lokalpatriotisme, snarere slik den ellers kan finnes hos visse barn) bidro også det at det de siste årene var blitt innført tallrike ferier i området, ikke bare her i Frankrike og ikke bare den lange sommerferien, men også den rundt påske, slett ikke så kort den heller, nå i det aktuelle året for min hevnhistorie var den forlenget helt til tiden rundt første mai.

På denne måten sørget fraværene, det ene like mye som andre, for et vidstrakt og fra dag til dag enda mer vidstrakt og i øyeblikk som sto for hele dagen, et helt grenseløst sted. Hele dager ikke lenger den plutselige dobbelte hundegjøingen bak hekken som fikk hånden min om den nå akkurat skrev ord eller tall (på en sjekk, en selvangivelse) – til å sprette opp og lage en strek, en riktig tykk en, over hele papiret, et sjekkpapir eller hva det nå var. Hvis det overhodet fortsatt var en hund som gjødde, i så fall langt borte, som om kvelden en gang på landet, noe som nå også bidro til en bevissthet om og en romfølelse av hjemkomst, eller i hvert fall en nær forestående sådan.

På denne tiden var færre mennesker på reise; langt færre. Det forekom at jeg fra morgen til kveld bare møtte to–tre mennesker på veiene eller på den ellers så overbefolkede jernbaneplassen, og disse var for det meste ukjente. Men også den ene og andre jeg var vant til å se, gikk, sto, satt (fremfor alt satt han) som en fremmed? Som en annen. Og om det nå var kjente eller ukjente: Vi hilste på hverandre som vanlig, og det var nå alltid en hilsen. Ofte ble jeg også spurt om veien og visste alltid hvor noe var. Eller nesten alltid. Men akkurat idet det var noe jeg ikke var forberedt på, kom jeg, og den andre, på det.

Ingen av de tre dagene etter at jeg kom hjem, hørtes noen gang larmen fra helikopteret som ellers transporterte statsbesøkene fra militærflyplassen på Ile-de-France-platået inn til Elysée-palasset i Seinedalen eller tilbake. Ikke en eneste gang kommer bruddstykkene av sørgemusikken blåsende med vårvinden til «oss» fra landingsstedet der borte, tenkte jeg nå uvilkårlig om meg og mine medboere, den musikken som vanligvis kistene til soldatene som hadde mistet livet i Afrika, Afghanistan eller et annet sted og ble tatt ut fra statsflyene og satt på ærespidestall på oppstillingsplassen ble ønsket velkommen til det franske fedrelandet med. Himmelen, bare i middels høyde fylt av nesten alle mulige slags fugler som krysset, fløy i buer, flakset, hadde sine hvetebrødsdager (de første svalene) eller skjøt gjennom luften (skjøt på en så annerledes måte og ikke som falkene og andre gripeklør som kom senere på året), og dessuten, igjen et fravær, ingen ørn som ellers sommer etter sommer fløy alene i buer på den tomme himmelen høyt der oppe i senit, og jeg ansikt til ansikt med den, midt på dagen en lydløs sommerdag, idet jeg forestilte meg å være like alene her nede på jorden, og ikke bare i området her, hadde jeg, sier og skriver jeg, en nærmest apokalyptisk visjon, på den ene eller andre måten en skrekkvisjon: Jeg var, slik kjempeørnen så det, i det siste gjenværende himmelhullet det siste mennesket her på jorden.

Og – for etter en slik sfærevisjon igjen å føle de asfalterte veiene og steinunderlaget under fotsålene: dessuten hver dag ikke noe søppelkassebråk grytidlig om morgenen, eller ingen vanlig uavbrutt støy og buldring, men om det var et knall, i så fall et sporadisk knall, nå syv sidegater unna, nå tre steinkast borte etter den andre rundkjøringen, og nå, et par drømmer i halvsøvne senere, fra søppeldunken utenfor den nærmeste naboen, han som i sitt nå ganske lange voksenliv så vidt jeg vet ennå ikke en eneste gang var kommet utenfor huset og stedet sitt: Heller ikke her som lenger borte fra, fra de få andre nabosøppeldunkene hverken knall eller fall – under tømmingen, som om det der knapt var noe å tømme, hver gang nesten ikke noe som kort bruste opp, så noe rasling, nesten en gnissing, nærmest som en nesten hemmelig ringing; til slutt en sakte sette-tilbake-på-plass, vel også takket være de spesielle søppelmennene på stedet som av og til skålte til meg fra jernbanebaren. Og deretter fortsatte det med halvsøvnbildene som forberedte dagen.

Gang på gang i løpet av livet hadde jeg måttet tenke på den gamle mer eller mindre bibelske historien om mannen som av Gud eller en annen høyere makt ble løftet opp i luggen fra stamstedet sitt til et helt annet sted – til et annet land. Og jeg for min del kunne, i motsetning til helten i denne historien, som, forekommer det meg, helst ville blitt værende på stedet sitt, ha ønsket meg å bli båret bort slik fra mitt faste sted, bli tatt lengst bak i luggen og takket være en nådig makt transportert tvers gjennom luften til et annet sted? Bare ikke noe blivende sted! Ikke noe sånt som å bli ekspedert bort fra her og nå!

I løpet av de tre dagene før jeg la ut på hevnaksjonen, dro jeg meg nesten hver time egenhendig i luggen, men ikke for å løfte meg opp fra bakken og bort, bak horisontene, men for å forankre meg, eller gjøre meg bofast, stå med begge bein der jeg var her og nå, og, hvilket under, eller kanskje ikke, for en gangs skyld være bofast. Og hvordan røsket jeg meg ikke i luggen hver morgen etter å ha stått opp, med den venstre hånden, så med den høyre, rev og slet, kraftig og enda kraftigere, nærmest en voldshandling mot meg selv – sett utenfra kanskje en som var i ferd med å rive skallen av på seg selv – og følte det likevel som en velgjerning som fra øverst til nederst etter hvert fylte hele kroppen helt ned i lårene, knærne, de minste tærne, slo stille som på pauke gjennom kroppen, trommet toneløst gjennom den med en stedsfasthet som fra time til time var truet på nytt.

Til denne merkverdigheten – hvert annet år en annen som imidlertid fikk åpnet øynene mine – passet at fra den ene dagen til den neste lot her og der et av husene som i løpet av de to ukene med påskeferie var forlatt, til å være bebodd. Som om dette var en lokal regel eller til og med en lov på stedet, befant jeg meg hver gang, etter å ha gått forbi et dusin lukkede persienner og den slags, utenfor et hus hvor minst ett, om ikke alle vinduene, særlig de i første etasje, ga innsyn i det indre, i stuene og spisestuene. Da gardinene dessuten var trukket fra, med hensikt, hadde dette, selv uten dekkede bord, noe gjestfritt, ja, innbydende ved seg: «Vær så god, kom inn, hvem det nå er!» Men disse rommene viste seg hver gang å være mennesketomme. Og nettopp dette mennesketomme lokket meg til å komme nærmere, og fremkalte appetitt, en omfattende sådan. Utenkelig at noen i et slikt lyst og rommelig hus, herr eller fru eieren, eller hele paret, den fulltallige slekta, spionerte på en fra en bortgjemt krok der inne, om det nå var som levende skikkelse eller på en skjerm. Riktignok følte jeg meg hver gang sett, men med velvillige og imøtekommende blikk. Disse husene var bare i øyeblikket mennesketomme; et øyeblikk til, så ville jeg bli ønsket velkommen, fra en helt uventet retning, om det nå var på fransk, tysk, arabisk (alt mulig, bare ikke noe «Welcome!»). Og i tillegg barnestemmer som fra høyt oppe i trekroner.

Og en gang, den andre eller tredje – og foreløpig siste – morgenen etter min tilbake- og hjemkomst, steg det røyk opp fra den bitte lille forhagen utenfor et slikt ubefolket gjestfritt hus, der gresset vokste som gress, uten å ville være plen eller noe slikt, fra en grill improvisert satt sammen av jernstenger som dermed så nærmest gammeldags ut, to slags røyk fra to ildsteder like ved siden av hverandre, der røykskyen fra den ene strebet klassisk loddrett og regelmessig lyst opp mot himmelen, mens den andre ble trykket like klassisk ned mot jorden, en mørk sotaktig os som føyk bort fra ildstedet, om enn bare til å begynne med: for deretter fant også denne andre røyken, på spredte jordnære omveier, i motsetning til førsyndflodshistorien om brodermordet, veien loddrett opp mot himmelen, den svarte osen som ble skubbet frem og tilbake, gikk over i lyse, hvite små fjærskyer, (nesten) å forveksle med de halvt gjennomsiktige fra tvillinggrillen, enda mer forbausende, en sann verdensnyhet: De to røyksøylene gikk der oppe, rett før de to ble helt gjennomsiktige og forsvant i luftrommet, til og med sammen et øyeblikk; knyttet seg sammen; flettet seg i hverandre, og det i ett sett, og hele tiden på nytt, etter som den ene og andre røykraketten steg opp fra grillen der nede.

Og se der: Den som nå kom ut av det tilsynelatende tomme huset og inviterte meg inn i hagen på noe godt, det var, som alltid fulgt et par skritt etter av sin mann, det tidligere kvinnelige postbudet, la factrice, som for noen måneder siden var blitt pensjonert, akkurat som sin mann, også han postbud, facteur, som var blitt pensjonist mange år tidligere. Fremdeles oppbevarer jeg lappen, der hun, «votre factrice Agnès», meddeler oss, befolkningen i området, at hun, alltid på farten med sykkelen sin, «ville kjøre sin siste runde, tournée, den 10. juli 20 …», og da jeg en gang trodde at jeg hadde mistet papirlappen, var dette for meg, som jo uten beklagelse har mistet så mye i livet, nesten sørgelig – et lyspunkt, da jeg uten å lete blant alle lappene støtte på nettopp denne lappen, slik den nå ligger foran meg på bordet. Til langt ut på ettermiddagen satt nå vi tre i hagen, og de to tidligere postbudene fortalte hvordan de, mannen fra Ardennene nordøst i Frankrike, kona fra det fjellrike Sørøst-Frankrike, av de sentrale postmyndighetene var blitt hyret inn til området rundt Paris og Ile-de-France, fordi disse ufaglærte folkene fra landet, som imidlertid var mer robuste enn metropolitanerne og bedre egnet til å bringe ut posten på sykkel – den gangen, selvsagt, ennå uten motor – de øvede pedaltråkkerne var bedre i de utallige bakkene i den større omkretsen av Paris, i de regionspesifikke Ile-de-France-områdene, på syklistspråket, også i Tour de France, kalt faux plats, «falske flater», knapt synlige, men på sykkelen desto mer merkbare, endeløse bratte partier.

Selv om det var en stund til sommeren, står denne ene dagen for meg og er i det hele tatt alle disse tre dagene i hukommelsen min som de lengste i hele dette året: Det var som om natten hver gang ble trenert utover den naturlige dag–natt-grensen; som om solen ikke, «som ved et under», på egen hånd ikke gikk ned, i hvert fall ikke før mitt nærvær i den følgende episoden på stedet, og i enda en slik, og i en til. Og selv nettene kom uten en følelse av at det ble mørkt.

Se der igjen!: Riktignok var sjalusiene i det selvbygde huset til naboekteparet som nå for snart et tiår siden var døde like etter hverandre, nedrullet siden den gang – malingen, godt malerarbeid, ennå ikke avflasset noe sted – men tvers over den rufsete hagen, der en rose her og der, flottere enn før, var i ferd med å springe ut, var det spent ut en klessnor, full av utelukkende barneting, mer eller mindre mørke, før ville man sagt «fattigslige».

Og hør: På veiene i skogene på høydene knirket og knaket det i grenene som gned seg mot hverandre i vinden, som en gjentagelse av hage-, hus- og vinkjellerdørene i området som gjestfritt åpnet seg (det ene ildstedet var ikke det eneste som var blitt igjen).

Og se der: Lysningen, der man vanligvis hørte klikkingen fra hundrevis av bocciakuler, den var tom med unntak av en bil i utkanten, bak rattet en mann med urørlige åpne øyne, urokkelig med ikke annet i blikket enn lysningen, den vidstrakte grusflaten med sporene etter spillegruppene, laget utelukkende på grunn av dette, akkurat som, det sier man, mange portugisere reiser ut til kysten fra det indre av landet, uten annet i sinne enn en stund å ha havet foran seg mens de ble pent værende i bilen uten å gå ut. Men er ikke det mennesket der faktisk en portugiser, en murer, annerledes enn i dag ofte med sementstøv i håret, en av sidemennene i stasjonsbaren om kvelden?

Og hør nå her: brusingen der dypt under sideveien: Dette kan ikke være kloakken! – Men hva er det? Hvor kommer lyden fra? – Den kommer fra bekken eller den lille elven som i årtusenenes løp har gravet ut hele, den om ikke så lange høytliggende dalen, fra kilden der oppe ikke langt fra det nåværende slottet, fra Versailles, og helt til der den munner ut i Seinen, den som ble lagt under grunnen for mer enn hundre år siden. – Slik bruser vår Marivel gjemt der i dypet? – Ja, den er det, dette er navnet, og se, veien gjør en sving, den går akkurat der Marivel har sitt løp og svinger på seg. For en brusing. Slik bruser ingen klosettspyling lenger, ingen vaskemaskinsentrifugering, ingen brannslange – slik bruser ene og alene en bekk. Og du vil snart får se vannet i den, ha det foran deg, i dagslys, vaske deg med det, drikke det (nå vel, helst ikke drikke det). – Hvordan det? – Se der, pumpen, av smijern i den tilgrodde hagen. Gå bort dit og pump! – Men pumpen er jo rusten. – Vekk med rusten og pump i vei – Nå kommer det noe, mest slam og skitt, bæsjebrunt. – Fortsett å pumpe, lille pumpemann, fortsett å pumpe. Ja, se der!

Disse fridagene, de var merkbart begrensede, og klarest fikk jeg se det ved å kaste et blikk fra veien og inn i de ennå tomme rommene på skolen. Alle de store vinduene var allerede pusset, gulv og bord vasket og feiet. Men et slikt bilde av noe tidsbegrenset, i likhet med alle de andre bildene på stedet av noe tidsbegrenset, gjorde ikke noe trist og dystert inntrykk. I vinduskarmene og andre steder lå de i stabler og rekker, ikke ordnet i ens ærend, snarere som på sin plass fra gammelt av, alle bøkene, atlasene og de øvrige «læremidlene», i en krok bak tavlen skimtes en globus, og alt dette, og i tillegg gikk de rene vindusrutene og alt det velordnede her inne i det lyse, forventningsstille klasserommet over på meg der utenfor, gikk som en slags læreglede som ikke hadde noe å gjøre med meg personlig, eller i så fall, med en som jeg, som ikke hadde vært der på lenge, lenge – heller ikke i virkeligheten? – Virkeligheten?

En vakker tidsbegrensning som samtidig, fra bilde til bilde på stedet, nettopp ved sin tomhet eller til og med innelukkethet, fremkalte forestillingen: her og der, og der, og der også forestår en gjenåpning, en udefinerbar gjenåpning til lykken, som ville få det til å blåse frisk luft.

Allerede for uminnelig lang tid siden var hotellet med baren, «des Voyageurs», for de reisende, skrått overfor stasjonen, hverken hotell eller bar lenger. Den fjerde og øverste etasjen var bygget om til ettromsleiligheter med beboere man høyst øynet fjerne silhuetter av. Desto mer synlige de få gjenblevne i de nedre etasjene, ikke hotellgjester, men skipbrudne som i sin tid var blitt plassert i bakrommene der av staten. Før i tiden, på hotellet, hadde de som regel vært i flertall der. Men etterpå var det ingen tilgang på nye, og av de gamle fastboende, som myndighetene fortsatt ga losji med mer eller mindre stell og pleie, døde de fleste i de følgende to tiårene, som regel i et av de tidligere hotellrommene, bak de glassløse vinduene, utstaffert med papp- eller finérplater, ikke lagt merke til av utenverdenen – jeg har ennå ikke sett en kistebærer (mer enn én hadde det vel ikke vært bruk for) komme ut av en sidedør (bare ved «Voyageurs» fantes det ennå en slik). Og de eneste begravelsesgjestene var da, om i det hele tatt noen, de overlevende rom- og båsnaboene. Det forekom sjelden at den avdøde hadde pårørende, kone, bror, et barn, og at disse ble underrettet. Men aldri hadde en eneste fra familien vist seg på kirkegården. Som om dette skulle være vanlig i forbindelse med slike døde, hadde den tidligere ektefellen, hadde sønnen, hadde en gang også moren bare trukket stumt opp øyenbrynene foran budbringeren med nyheten, eller i telefonen like ordløst lagt på røret.

Den lille flokken av de tre–fire siste hadde i stedet for å gjemme seg på rommene sine slått seg ned fra morgen til kveld, om det nå var etter avtale eller ikke, i nesten all slags vær på trappetrinnene foran glassdøren som nå var stengt med lenker eller hva annet det kunne være, døren inn til det som hadde vært «Baren for de reisende». Inntil for kort tid siden ville de faktisk utgjort en liten flokk, den ene kreket seg opp trinn for trinn på krykker, den andre flekket i ett sett sin eneste tann, til gjengjeld en kjempestor en, og kikket opp mot en av platankronene, en tredje, om det nå var med hensikt eller fordi han ikke kunne annet, satt dag ut og dag inn på plassen under den grenen hvor fuglene, både de minste og de største, til langt på natt slapp ned driten sin: Å jo, det var for ham et behov å sitte på nettopp dette trappetrinnet uten å bevege seg; det gjorde ham godt om igjen og om igjen å føle den ene eller andre fugleskitten falle ned på hode, hender eller knær; det var en triumf på forhånd å ha ant eller gjettet at det snart ville komme en spesiell velsignelse ovenfra, og i det rette øyeblikket å ha beveget pannen til det nøyaktig riktige stedet. Og de fire, eller snart bare de tre, hadde nok med hverandre. Ingen hadde øyne for oss forbipasserende på jernbaneplassen. Hver gang når jeg, som med tiden mer og mer fikk behov for å hilse på den ene eller andre måten, prøvde å hilse på dem der på de smuldrende trappetrinnene opp til baren, kom det ikke noe svar; «null reaksjon». Helt riktig: Å bli oversett på denne måten vugget meg inn i en sikkerhet for det som skulle komme.

I løpet av dagene etter at jeg kom tilbake, inntraff riktignok forvandlingen. Denne kunne ikke komme av det som ble blått og grønt etter påske, eller ikke bare av det. For hver dag regnet, stormet, haglet det (med kjempekorn som knuste det siste hele halvvinduet på de reisendes hotell), og det ble sprengkaldt om nettene. Da jeg om morgenen på vei til bakeriet gikk forbi torgbodene ved baren som i tall og tilbud var skrumpet inn på grunn av ferien, fikk jeg den hallusinasjonen eller illusjonen at stedet var åpent. Og i neste øyeblikk befant jeg meg blant de få gjenværende urinnvånerne i herberget på et av trappetrinnene, som nærmest var holdt av til meg, hverken det nederste eller det øverste. Med uforståelige lyder – unødvendig å forstå dem – men til gjengjeld ved å slå ut med armene, hadde de invitert meg, og samtidig hadde jeg av meg selv satt meg ned sammen med dem. En vinflaske, felles for dem alle, ble – nei, ikke stukket opp under nesen på meg, men holdt frem for meg, og så, for en gangs skyld uten min evinnelige nøling, drakk jeg. Vinen, det ble med én slurk, var som en hvilken som helst vin om morgenen. Men det jeg har husket til denne dag, er den ettersmaken av sigarettrøyk som fulgte ut av flaskehalsen ned i svelget. Ikke til å sammenligne med den madeleinekaken vi kjenner fra monsieur Marcel Prousts tapte og gjenvunne tid, men likevel en ting, ja, en ting med varighet, som jeg ble glad for og som jeg fortsatt er glad for. Var det ikke en gang en sang der en eller annen, hvem var det nå, sang: «Life is very strange, and there is no time?» Galt: «Life is very short», sang John Lennon. – Men her skal det stå «strange».

Jeg ble sittende ennå en stund sammen med den lille flokken eller troppen på trappetrinnene til den som sedvanlig stengte Voyageurs-baren, igjen, som sedvanlig traktert, uten at noen av de tre i kretsen inkluderte meg – for en slik krets, eller gruppe, utgjorde de. Denne dagen var det, i tillegg til meg, enda en til sammen med dem, en kvinne. Jeg kjente henne, hun kom fra sosialkontoret med ansvar for området eller hva det var, og skulle vel fra det ene tilfellet til det neste se til den rette i denne halvruinen, eller noe sånt.

Men denne morgenen virket også damen forvandlet. I dag sto hun ikke med den store skarpt firkantede håndvesken over armen, som oppsynsorgan foran dem hun skulle kontrollere, men satt, i en stilling som kunne forveksles med de andre, midt blant dem, rykket uten videre til side for å gjøre plass for den nyankomne, og som de andre røkte hun, hun grep akkurat som i blinde bakover, som om dette var noe hun var vant til, og trakk en sigarett opp av pakken til den som satt bak henne. Hun følte seg nå hjemme blant disse vindskjeve skikkelsene (og det skyldtes ikke bare vinden), så hjemme som hun ikke hadde følt seg på svært lenge, ja, kanskje aldri. Ikke annet enn uvirkeligheter i hele hennes liv så langt, uvirkelighet fulgt av uvirkelighet. Og klart nok: Heller ikke dette her var det, var det ennå ikke. Men det var på den annen side en ikke bare flyktig éndagsstemning, om den nå var fremkalt av de mellomrommene som i ferietiden etter påske åpnet seg mer og mer og utvidet seg helt til de siste fjerne forsvinningspunktene, eller av hva det nå kan være. Hun, uansett like før pensjoneringen, ville la kontor være kontor, allerede fra i morgen – fra i dag! Og så? Ingen tanker på et så. Nå er nå, og man skal ikke skynde seg noe sted lenger! Ikke ha selskap med noen, men et slikt som dette her utgjorde jo også et selskap, og hvilket! For hun opplevde det jo nettopp nå, «jeg vil ha opplevd det», og hvordan! Og med ett, idet hun snudde hodet mot oss i kretsen rundt henne, fra den ene til den andre, kom tårene hos henne som ennå var offentlig funksjonær. Hun gråt stille, uten en lyd, og hvis det var en lyd der, lå den under grensen for det hørbare i de andre gjennomgående svake lydene, suging på en sigarett, klunking fra flasken. Hun gråt vel også bare et lite øyeblikk, et lysglimt i øynene bak de tykke brilleglassene, noe ikke bare jeg hadde lagt merke til: En av de andre ranglefantene på trappetrinnene til det som en gang hadde vært «Bar for de reisende», rakte damen en brillepusseklut etter å ha brettet den ut så omstendelig som overhodet mulig, en synlig helt ubrukt klut, i sin enorme størrelse også mer hensiktsmessig enn alle de pusseklutene som var i omløp i dag, dessuten i behørig tidsavstand fra strømmen av de par tårene (om det da i det hele tatt hadde vært noen).