John C. Lennox

SJU DAGER SOM DELER VERDEN

Verdens opprinnelse ifølge Bibelen og vitenskapen

Veritas Forlag

Copyright © 2018 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Veritas Forlag er en del av Lunde Forlag AS

Originalens tittel: Seven Days that Divide the World

Boken er utgitt etter avtale med The Zondervan Corporation L.L.C., a division of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

Til norsk ved Andreas Kristiansen

Bibelsitatene er hentet fra Bibel 2011 @ Bibelselskapet

Omslagsilllustrasjon: Pixabay.com

Omslagsdesign: Aleksander Enne

Grafisk utforming: Lunde Forlag

Tilrettelagt for ebokav eBokNorden as

ISBN 978-82-8385-004-8 (trykt)

ISBN 978-82-8385-012-3 (e-bok)

Boken utgis i samarbeid med Damaris Norge og med støtte fra stiftelsen BioCosmos og Origo Norge.

«For en flott bok! Det er tydelig at professor Lennox vet hva han snakker om. I tillegg har han en misunnelsesverdig evne til å gjøre vanskelige ting lette å forstå. Vanskelig å komme opp med noe bedre innen temaet religion og naturvitenskap.»

ALVIN PLANTINGA, PROFESSOR EMERITUS I FILOSOFI,
UNIVERSITY OF NOTRE DAME

«Denne utmerkede boken av John Lennox er en slik jeg lenge har ønsket å kunne anbefale! Den er både tilgjengelig, vidtfavnende, balansert og forsonende når den ser på Første Mosebok 1 og 2 i sammenheng med moderne naturvitenskap og Det nære Østens eldgamle kultur. Lennox’ verk er klokt og velinformert – det fortjener et bredt publikum.»

PAUL COPAN, PROFESSOR OG PLEDGER FAMILY CHAIR OF PHILOSOPHY AND ETHICS, PALM BEACH ATLANTIC
UNIVERSITY, WEST PALM BEACH, FLORIDA

Sjekk video- og samtaleressurser på www.damaris.no/lennox

Til Larry Taunton, som hadde ideen

Innhold

Innledning

KAPITTEL EN

Men beveger den seg?

En leksjon fra historien

KAPITTEL TO

Men beveger den seg?

En leksjon om Bibelen

KAPITTEL TRE

Men er den gammel?

Skapelsesdagene

Noter

Innledning

Vi begynner med begynnelsen

«I begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden.» Disse majestetiske ordene er starten på historiens mest oversatte, mest trykte og mest leste bok. Jeg husker godt hvor dypt inntrykk ordene gjorde på meg julaften 1968, da jeg som student ved Cambridge hørte dem lest på direktesendt tv av mannskapet til Apollo 8 mens de gikk i bane rundt månen. Rammen var en sensasjonell bragd innenfor vitenskap og teknologi, som trollbandt millioner av mennesker som fulgte med. For å feire den vellykkede ferden valgte astronautene å lese en tekst som ikke trengte noen forklaring eller begrunnelse, selv om den ble skrevet flere årtusen tidligere. Bibelens beretning om skapelsen var tidløst klar og treffende.

Men i motsetning til skapelsens faktum, har skapelsens tidsforløp og hvordan det skjedde, spesielt tolkningen av den berømte sekvensen av dager som Første Mosebok innleder med, vært vanskeligere for folk å forstå opp gjennom århundrene. Uenigheten rundt dette spørsmålet har faktisk aldri vært større enn nå. Tenk bare på debatten om undervisning om kreasjonisme og evolusjon på amerikanske skoler, spørsmålet om religiøse skoler i Storbritannia¹ og, kanskje mest av alt, den rådende oppfatningen av at kristendommen er uvitenskapelig (eller til og med antivitenskapelig) på grunn av fremstillingen i Første Mosebok – et syn som høyrøstet støttes av nyateistene.

Jeg møtte en gang en glimrende litteraturprofessor fra et berømt universitet i et land der det ikke var lett å diskutere Bibelen offentlig. Hun var nysgjerrig på at jeg som vitenskapsmann også trodde på Bibelen, og sa hun ønsket å stille meg et spørsmål hun alltid hadde lurt på, men aldri våget å stille. Hun sa også, med en følsomhet som er typisk for Østen, at hun var redd for å stille meg spørsmålet i tilfelle jeg ble fornærmet: «På skolen lærte vi at Bibelen begynner med en veldig tåpelig, uvitenskapelig fortelling om at verden ble skapt på sju dager. Hva sier du til det som vitenskapsmann?»

Denne boken er skrevet for folk som henne, som ikke har gitt den kristne troen en sjanse nettopp på grunn av skapelsesberetningen. Den er også skrevet for de mange overbeviste kristne som ikke bare er bekymret på grunn av denne utfordringen, men også av kjensgjerningen at selv de som tar Bibelen på alvor, ikke kan enes om tolkningen av skapelsesberetningen. Noen tror at den eneste korrekte tolkningen av Skriften er den bokstavelige forestillingen om en ung jord som ble gjort berømt av erkebiskop Ussher (1581–1656) fra byen Armagh i Nord-Irland, der jeg tilfeldigvis bodde de første atten årene av livet mitt. Ussher satte år 4004 f.Kr. som datoen for jordens tilblivelse. Hans beregninger, basert på at dagene i Første Mosebok 1 er tjuefiretimersdager i en jordisk uke ved starten av universet, ligger enormt langt unna vitenskapens nåværende anslag på cirka fire milliarder år.

Andre mener at teksten kan tolkes i overensstemmelse med moderne vitenskap. Slike gammel-jord-kreasjonister er i sin tur uenige om holdbarheten i Darwins evolusjonsteori. Atter andre påstår at skapelsesberetningen er skrevet for å formidle en tidløs teologisk sannhet, og at man er på villspor om man forsøker å forene den med vitenskapen.

Emnet er åpenbart et skikkelig minefelt. Likevel tror jeg ikke situasjonen er håpløs. For det første er mange kristne, som jeg, overbevist om Skriftens guddommelige inspirasjon og autoritet, selv om vi har viet livet til vitenskapen. Vi tror at siden Gud er opphavsmannen til både sitt ord i Bibelen og universet, må det til syvende og sist være harmoni mellom en korrekt tolkning av de bibelske dataene og en korrekt tolkning av de vitenskapelige dataene. Det var faktisk overbevisningen om at det står en kreativ intelligens bak universet og naturlovene som ansporet og motiverte den moderne vitenskaps jakt på å forstå naturen og dens lover på 1500- og 1600-tallet. Dessuten bekrefter faktisk vitenskapen Guds eksistens, den gjør ham ikke overflødig og irrelevant, slik ateister ofte hevder. Det har jeg skrevet om i boken Guds undergang. Har vitenskapen begravd Gud?²

Bokens oppbygging

Denne boken har fem kapitler og fem tillegg. Det første kapittelet skal se nærmere på hvordan den vitenskapelige teorien om at jorden beveget seg i verdensrommet, utfordret den allment aksepterte bibelske tolkningen på 1500-tallet. Andre kapittel går videre til noen prinsipper om bibeltolkning og anvender dem på uenigheten. Tredje kapittel er bokens hjerte, der jeg vurderer tolkningen av de ulike dagene i skapelsesberetningen. Fjerde kapittel handler om den bibelske beretningen om menneskenes opprinnelse, deres alder og beslektede teologiske spørsmål om døden. Til slutt, i femte kapittel, balanserer jeg drøftingen vår av skapelsesuken ved å se hvilke aspekter av skapelsesberetningen som er vektlagt i Det nye testamentet, og hvorfor de er relevante for oss i dag.

Tilleggene tar opp flere sentrale spørsmål, men de er lagt til slutten av boken for at leseren skal kunne konsentrere seg om det viktigste bibelstoffet uten for mange omveier. Tillegg A ser på den kulturelle og litterære bakgrunnen for Første Mosebok. Tillegg B tar for seg tanken om «et kosmisk tempel» i tolkningen av Første Mosebok 1. Tillegg C beskriver sammenfallet mellom Første Mosebok og vitenskapen når det gjelder det faktum at tidrommet hadde en begynnelse. Tillegg D vurderer spørsmålet om det er en konflikt mellom Første Mosebok 1 og Første Mosebok 2. Til slutt tar Tillegg E en kikk på teistisk evolusjon, med spesiell oppmerksomhet viet de såkalte «Gud i hullene»-argumentene.

Jeg vil gjerne understreke at denne lille boken ikke påberoper seg å dekke alt innenfor dette feltet. Den er skrevet som en respons på hyppige forespørsler opp gjennom årene. For at boken skulle bli kort, har jeg måttet prioritere de spørsmålene jeg har blitt grillet mest om. Jeg måtte dessverre utelate mange andre interessante spørsmål.

KAPITTEL EN

Men beveger den seg? En leksjon fra historien

Denne boken handler om et svært kontroversielt tema. Uenigheten har vært temmelig stor til tider, men selv om jeg er irsk, vil jeg ikke anbefale slåsskamp som beste løsning! Nei, for at vi skal få et slags perspektiv på måten vi takler kontroversielle spørsmål på, vil jeg gå tilbake til en annen voldsom strid, en som dukket opp på 1500-tallet. Hvis jeg hadde skrevet bok den gangen, ville jeg sannsynligvis ha tatt for meg dette spørsmålet: Hva skal vi mene om astronomen Nikolaus Kopernikus’ tanke om at jorden beveger seg, når Bibelen tilsynelatende lærer at jorden er urokkelig festet i verdensrommet?

Fra vårt ståsted i dag virker nok ikke dette så viktig, men den gangen var det et brennbart spørsmål. Hvorfor det? I det fjerde århundret f.Kr. hevdet den berømte greske filosofen Aristoteles (384–322 f.Kr.) at jorden var universets sentrum, og at solen, stjernene og planetene gikk i bane rundt den.³ Synet på jorden som universets ubevegelige sentrum holdt stand i århundrer, selv om Aristarkos av Samos foreslo et heliosentrisk⁴ system så tidlig som år 250 f.Kr. Det virket tross alt ganske logisk for vanlige mennesker: Det ser ut som solen går rundt jorden, og hvis jorden beveger seg, hvorfor slynges vi ikke da ut i verdensrommet? Hvis jorden snurrer rundt i rask fart, hvorfor kommer en stein som blir kastet rett opp i lufta, rett ned igjen? Hvorfor blåser det ikke en kraftig vind i ansiktet vårt i motsatt retning av bevegelsesretningen vår? Tanken om at jorden beveger seg må da være absurd?

Aristoteles’ verker ble oversatt til latin, og i middelalderen skulle de få stor innflytelse på Den romersk-katolske kirke, takket være Thomas Aquinas’ (1225–1274 e.Kr.) enorme intellekt.

I forbifarten kan vi merke oss at Aristoteles ikke bare trodde at universet var gammelt, men at det alltid hadde eksistert. Aquinas hadde ingen filosofiske problemer med å forene troen på et evig univers med troen på en skapergud, men han innrømmet at han syntes det var vanskelig å forene det med Bibelen, siden Bibelen tydelig sa at universet hadde en begynnelse. En ubevegelig jordklode var annerledes: Det passet tilsynelatende bra med Bibelen. Se bare:

Skjelv for ham, hele jorden! Verden står fast, den kan ikke rokkes (1 Krøn 16,30).

Verden står fast, den skal ikke rokkes (Sal 93,1).

Han grunnla jorden på dens søyler, aldri i evighet skal den rokkes (Sal 104,5).

For jordens søyler hører Herren til, på dem bygde han verden opp (1 Sam 2,8).

Dessuten virket det ikke bare som Bibelen lærte at jorden sto fast, den sa også at solen beveget seg:

I himmelen har han reist et telt for solen, lik en brudgom går den ut av sitt kammer. Den gleder seg som en helt til å løpe sin bane. Den gjør sin rundgang fra himmelrand til himmelrand, ingen ting er skjult for solens glød (Sal 19,5–7).

Solen går opp, og solen går ned, så lengter den tilbake til stedet der den går opp (Fork 1,5).

Derfor er det ikke overraskende at da Kopernikus publiserte sitt berømte verk Om himmelsirklenes omdreininger i 1543, der han presenterte tanken om at jorden og planetene gikk i bane rundt solen, ble denne forbløffende nye vitenskapelige teorien betvilt av både protestanter og katolikker. Det blir hevdet at Martin Luther hadde avvist det heliosentriske synet i temmelig kraftige ordelag i sine Tischreden (Bordtaler 1539), allerede før Kopernikus publiserte sin avhandling:

Det er snakk om en ny astrolog som ønsker å bevise at jorden beveger seg og går i bane i stedet for himmelen, solen og månen, akkurat som om noen i en vogn eller et skip kunne si at han satt stille og hvilte mens jorden og trærne spaserte rundt og beveget seg. Men sånn er det nå til dags: Når en mann ønsker å fremstå smart, må han … finne opp noe unikt, og måten han gjør det på, må være den beste! Tåpen ønsker å snu hele astronomikunsten på hodet. Men Den hellige skrift forteller oss at Josva ba solen om å stå stille, ikke jorden.⁵

Mange av Luthers kommentarer i Bordtaler skal ha blitt sagt med glimt i øyet, og det er betydelig debatt rundt dette sitatets autentisitet. Historikeren John Hedley Brooke skriver: «Hvorvidt Luther virkelig kalte Kopernikus en tåpe har blitt trukket i tvil, men i en spontan avvisning bemerket han at Josva hadde bedt solen, ikke jorden, om å stå stille.»⁶

Jean Calvin, på den annen side, trodde fullt og helt at jorden sto stille: «Med hvilke midler kan [jorden] holde seg ubevegelig, mens himlene over den er i konstant hurtig bevegelse? Var det ikke den guddommelige Skaperen som fikserte og grunnfestet den?»⁷

Noen år etter Kopernikus, i 1632, utfordret Galilei det aristoteliske synet i sin berømte bok Dialog over de to viktigste verdenssystemer. Denne hendelse har blitt stående i historien som et klassisk eksempel på kristendommens sterke motstand mot vitenskapen. Men Galilei var ingen ateist. Han var drevet av en dyp, indre overbevisning om at Skaperen, som hadde «utrustet oss med sanser, forstand og intellekt», ikke ville at vi skulle «gi avkall på å gjøre bruk av dem, og på et annet vis gi oss kunnskapen vi kan oppnå gjennom dem».⁸ Galilei hevdet at naturlovene er skrevet av Guds hånd på «matematikkens språk»⁹, og at «menneskesinnet er et Guds verk, noe av det beste han har skapt».¹⁰

Galilei ble angrepet for sin teori om at jorden beveget seg, først av de aristoteliske filosofene, og deretter av Den romersk-katolske kirke. Det var åpenbart hva som sto på spill: Galileis vitenskap truet den allestedsnærværende aristotelismen som rådet i både akademia og kirken. Konflikten handlet i mye større grad om to «vitenskapelige» verdensbilder enn om vitenskap vs. religion. Til slutt måtte Galilei «tilbakekalle» påstandene sine under press, men (etter sigende) skal han ha mumlet til forhørsdommerne: «Men den beveger seg faktisk.»

Det finnes selvsagt overhodet ingen unnskyldning for Den romersk-katolske kirkes bruk av inkvisisjonen for å sette munnkurv på Galilei, eller for at det tok flere århundrer før den ga ham oppreisning. Men i motsetning til det de fleste tror, ble Galilei aldri torturert, og han tilbrakte størsteparten av den påfølgende husarresten i private venners luksusvillaer. Dessuten var vitenskapsmannen selv skyld i noen av problemene sine, pga. mangel på takt og tone.

Mange vitenskapshistorikere konkluderer med at Galilei-striden ikke bekrefter et overforenklet konfliktsyn på forholdet mellom vitenskap og religion.¹¹

Det gikk deretter mange år før det heliosentriske synet ble rådende, et syn jeg antar at mine lesere aksepterer. De er ganske komfortable med tanken på at ikke bare beveger jorden seg rundt sin egen akse, men den beveger seg i en elliptisk bane rundt solen i en gjennomsnittsfart på 30 kilometer i sekundet, en bane som det tar ett år å fullføre.

Men nå må vi ta stilling til et viktig spørsmål: Hvorfor godtar kristne denne «nye» tolkningen i stedet for å insistere på en «bokstavelig» forståelse av «verdens søyler»? Hvorfor er vi ikke delt i to leire: de som tror på en ubevegelig jord og de som tror på en bevegelig jord? Har vi alle inngått et kompromiss og underlagt Bibelen vitenskapen?

KAPITTEL TO

Men beveger den seg? En leksjon om Bibelen

Hvordan skal vi forstå Bibelen?

Det sentrale spørsmålet i Galilei-striden er selvsagt hvordan Bibelen skal tolkes. La oss derfor ta for oss noen generelle tolkningsprinsipper før vi anvender dem på uenigheten om en bevegelig jord.

Det første åpenbare, men viktige poenget, er at Bibelen er litteratur. Den er faktisk et helt bibliotek av bøker: Noen av dem er historie, noen er poesi, noen er brev og så videre. Bøkene er svært forskjellige i både innhold og form. I møte med all litteratur er det første spørsmålet vi bør stille: Hvordan ønsker forfatteren at verket skal forstås? Forfatteren av en lærebok i matematikk vil for eksempel ikke at den skal leses som poesi, Shakespeare vil ikke at vi skal lese skuespillene hans som ren historieskriving og så videre.

Deretter bør vi i det første møtet med teksten la oss lede av hvordan vi oppfatter et avsnitt, en setning, et ord eller et uttrykk i sammenhengen det står i, historisk, kulturelt og språkvitenskapelig. Reformatorene vektla dette i sin reaksjon mot en type tolkning som (for å nevne et gammelt eksempel) mente at de fire elvene nevnt i Første Mosebok 2 – Pisjon, Gihon, Hiddekel og Eufrat representerte henholdsvis kropp, sjel, ånd og sinn. I motsetning til denne «allegoriske» tolkningsmetoden hadde reformatorene en «bokstavelig» tolkningsmetode. Denne metoden (literal på engelsk) beskrives slik av The Oxford English Dictionary: «den forståelsen eller tolkningen (av en tekst) man kommer frem til ved å forstå ordene i deres naturlige eller vanlige betydning og ved å anvende vanlige grammatikkregler, i motsetning til mystiske, allegoriske (billedlige) og lignende tolkninger. De vektlegger altså ordets primære betydning, eller betydningen som uttrykkes av avsnittets faktiske ordlyd, i motsetning til en metaforisk (overført) eller antydet betydning» (min kursivering).¹² Det er selvsagt ikke noe nytt i denne måten å forstå litteratur på: Vi bruker metoden alle sammen hver dag når vi leser og snakker sammen, uten å tenke over det engang.

Når det gjelder kristentroens grunnleggende lære, er det åpenbart viktig å se på den naturlige forståelsen av en tekst. Det er helt avgjørende at kristendommens grunnleggende læresetninger først og fremst forstås i deres naturlige, primære betydning. Kristi kors er ikke hovedsakelig en metafor. Det er snakk om en faktisk død. Oppstandelsen er ikke primært en metafor. Det var en fysisk hendelse: En død kropp «sto opp igjen».¹³

Men dette grunnleggende prinsippet gjelder ikke alltid. Når vi for eksempel har å gjøre med en tekst som ble til i en kultur langt unna vår egen i både tid og sted, kan vi lett ta feil. Det vi tror er den naturlige betydningen, var kanskje ikke den naturlige betydningen for de leserne teksten opprinnelig var rettet mot. Jeg kommer snart tilbake til dette.

Først vil jeg komme med noen generelle betraktninger om hvordan vi bruker språk. Noen av oss vil ha god kjennskap til det jeg skal si, men mange har kanskje ikke tenkt noe særlig over hvordan vi bruker språket. Vi er for opptatt med å bruke det til å bry oss om det! Det vil være til stor nytte å sette av noen minutter til dette.

For det første kan et ord eller et uttrykk ha mer enn én naturlig betydning. I Første Mosebok 1 er det flere eksempler på dette. Ordet jord brukes først om planeten og litt senere om det tørre landet, i kontrast til havet. Begge ganger skal ordet jord forstås bokstavelig, men betydningene er forskjellige, noe vi skjønner ut fra sammenhengen.

Mange steder fungerer det ikke med en bokstavelig tolkning. La oss først ta et eksempel fra dagligtale: «Bilen fløy nedover veien.»

Bilen og veien er bokstavelig ment, men fløy er en metafor. Vi er imidlertid innforstått med at metaforen ‘fløy’ formidler at noe går veldig fort. Det bokstavelige ville vært å si: «Bilen kjørte veldig fort nedover veien.» Så bare fordi en setning inneholder en metafor, betyr ikke det at den ikke peker på noe virkelig.

Jeg kan ta et bibelsk eksempel. Jesus sa: «Jeg er døren» (Joh 10,9). Dette skal åpenbart ikke forstås i konkret, bokstavelig forstand som at Jesus er en dør laget av tre. Utsagnet er metaforisk ment. Men legg igjen merke til at metaforen står for noe svært virkelig: Jesus er en ekte døråpning inn til en faktisk, og derfor helt bokstavelig opplevelse av frelse og evig liv. Vi bør også merke oss at grunnen til at vi ikke tar dette utsagnet bokstavelig, har å gjøre med vår erfaring med verden. Vi vet om dører, og vår erfaring med dem hjelper oss å skjønne at Jesus bruker en metafor. Jeg kommer tilbake til dette senere.

Det er umulig, som C.S. Lewis påpekte, å snakke om ting som ligger utenfor våre umiddelbare sanser uten å ty til metaforer. I vitenskapen brukes det derfor metaforer hele tiden. De snakker om lyspartikler og bølger av energi, men de mener ikke at du skal se for deg lys som små konkrete klumper, eller energi som konkrete bølger på havet. Likevel beskriver metaforen i begge tilfeller noe virkelig – bokstavelig, om du vil – på et høyere nivå.

For å gjøre saken enda mer komplisert, men også mer interessant, kan noen ganger en primær og en metaforisk betydning opptre samtidig. Ta Jesu himmelfart, for eksempel. I sin primære betydning refererer den til Jesu bokstavelige, loddrette oppstigning til himmelen som disiplene så med egne øyne.¹⁴ Men denne historien inneholder mer. Den bokstavelige bevegelsen oppover inneholder en dypere mening – Jesus steg opp til Guds trone. Når vi for eksempel sier at dronning Elizabeth steg opp på Englands trone i 1952, mener vi ikke bare at hun satte seg på en utsmykket stol i Westminster Abbey. Hun gjorde jo det også, men den (bokstavelige) oppstigningen på stolen var samtidig en metafor for at hun (bokstavelig) fikk ekte makt over folket sitt. På lignende vis er Kristi (bokstavelige) himmelfart en metafor for at han (bokstavelig) fikk universell makt.

I alle disse eksemplene ser vi hvordan ordet bokstavelig kan vise seg å være utilstrekkelig og til og med misvisende, siden det finnes mange ulike nivåer av bokstavelighet. Det er derfor vanlig i dag å bruke ordet literalistisk for en grunnleggende, primær tolkning av et ord eller uttrykks betydning, og literal (‘bokstavelig’) for den naturlige lesemåten som forfatteren eller taleren hadde i tankene. Hvis vi altså leser setningen «Bilen fløy nedover veien» på en literalistisk måte, tenker vi at bilen faktisk fløy. Hvis vi leser den bokstavelig – altså på en naturlig måte – betyr den at bilen kjørte veldig fort. Men ikke alle er enige i å bruke «bokstavelig» på denne måten, og det kan føre til forvirring. Vi må derfor være forsiktige med å snakke om «bokstavelige» tolkninger.

Jeg husker en gang jeg snakket om skapelsesfortellingen i Første Mosebok med en kjent astrofysiker, som antydet at han syntes det var primitivt å tro på Bibelen. For å illustrere et poeng skrev jeg følgende på tavla: «Gud sa: ‘La det bli lys.’ Og det ble lys.» Han sa: «Det høres virkelig primitivt ut. Du tror vel ikke det, gjør du vel? Det antyder at Gud har et fysisk strupehode og snakker akkurat som oss.» Kollegaen min tolket altså ordet sa i primær, naturlig, menneskelig forstand – literalistisk. Jeg lo og sa at nå var det han som var primitiv. Selvfølgelig har ikke Gud, som er ånd, et fysisk strupehode, men han kan kommunisere. Uttrykket «Gud sa» angir med andre ord ekte, bokstavelig kommunikasjon, men vi har ikke den minste anelse om nøyaktig hvordan det skjedde.

Ordet sa betyr noe annet for Gud enn for oss,¹⁵ men de to betydningene er tilstrekkelig forbundet til at samme ord kan fungere i begge tilfeller. Grunnen til at jeg syntes kommentaren fra astrofysikervennen min var fornøyelig, var at vitenskapsmenn bruker metaforer hele tiden uten å blunke, noe jeg minnet ham om. De, av alle, burde ikke klage når Bibelen gjør det samme.

Som et generelt poeng er det verdt å minnes en klarsynt bemerkning av Henri Blocher: «Mennesketale befinner seg sjelden nede på et enkelt prosanivå, der kommunikasjon foregår på den enkleste og mest direkte måten, og ord kun brukes i deres vanlige betydning.»¹⁶ Det Blocher mener, er at vi alle bruker metaforer i våre daglige samtaler. Tenk så fargeløst livet ville blitt uten dem.

Jeg kunne sagt mer om bruken av språket, men nå har du kanskje skjønt hovedpoenget. Og jeg er sikker på at det siste du ønsker er en lang leksjon om grammatikk!

Det ville vært synd om vi i vårt ønske om å behandle Bibelen som mer enn en bok, ender opp med å behandle den som mindre enn en bok ved ikke å tillate den å bruke hele språkets verktøykasse – stilnivå, virkemidler, billedbruk – som er (eller burde være) velkjent for oss ut fra vår vanlige erfaring med samtaler og lesning.

Hvis vi tar dette med i beregningen, blir svaret på spørsmålet «På hvilket nivå skal en tekst tolkes?» ofte åpenbart. Vi begynner med den naturlige, primære betydningen. Hvis det ikke gir mening, prøver vi neste nivå. Da forstår vi hva Jesus mener, når han sier: «Jeg er døren» (Joh 10,9) og «Jeg er livets brød» (Joh 6,48). Men i noen tilfeller er ikke svaret like åpenbart, i den forstand at troende som er fullt og helt overbevist om Bibelens autoritet, til alle tider ender opp med ulike tolkninger. Hva skal vi gjøre i en slik situasjon? Det var det kritiske spørsmålet på Galileis tid. La oss derfor nå bruke det vi har lært av uenigheten om jorden beveget seg eller ikke, til å se hvordan kristne til sist godtok denne «nye» tolkningen og sluttet å insistere på en literalistisk tolkning av jordens grunnvoller og søyler.

Dette skjedde selvsagt ikke over natten. I mange år, om ikke århundrer, fantes det to hovedgrupper som lå i konflikt: De som trodde at jorden sto stille, og de som mente at jorden beveget seg. Sistnevnte gruppe ble hele tiden større. Disse to ståstedene ble ikke inntatt av folk som ikke trodde at Skriften hadde noen særlig autoritet (selv om det må ha vært noen av dem), men av mennesker som var overbevist om at Bibelen var Guds inspirerte ord, og som betraktet det som den fullstendige og endegyldige autoritet. De sistnevnte var enige om evangeliets kjerneelementer, inkludert skapelsen, syndefallet og frelsen, samt Jesu inkarnasjon, liv, død, begravelse, oppstandelse og himmelfart, forventningen om hans gjenkomst og om dommedag. De var imidlertid uenige om hva Bibelen lærte om jordens bevegelse.

Dette vekker umiddelbart flere spørsmål: Skyldtes denne forskjellen simpelthen at de som trodde at jorden beveget seg, ønsket å henge med på vitenskapens fremskritt? Eller var uenigheten et resultat av at de som trodde at jorden sto stille, var sta og hadde uvitenskapelige holdninger? Gikk de som trodde at jorden beveget seg, nødvendigvis på kompromiss med Bibelens integritet og autoritet?

Bibelen og vitenskapen

Først noen generelle kommentarer. Det blir ofte sagt at Bibelen ikke er relevant for vitenskap i det hele tatt. Den velkjente amerikanske paleontologen Stephen Jay Gould ved Harvard University mente sågar at religion og vitenskap tilhørte adskilte sfærer eller «magisteria».¹⁷ Han mente at vitenskap og religion omhandler grunnleggende forskjellige spørsmål, og at harmoni bare kan oppnås ved å holde dem fullstendig adskilt.

Dette synet (som ofte henvises til ved akronymet NOMA – nonoverlapping magisteria) appellerer åpenbart til enkelte. Hvis vitenskapen og Bibelen ikke har noe med hverandre å gjøre, da er problemet vårt løst. Men det er to store haker ved dette synet. For det første skjuler ofte påstanden om at vitenskap og religion er fullstendig adskilt en annen oppfatning: at vitenskap handler om virkeligheten, mens religion handler om julenissen, tannfeen og Gud. Inntrykket om at vitenskap handler om sannhet, og at religion handler om fantasi, er svært utbredt. Ingen som er overbevist om Bibelens sannhet, gudgitte inspirasjon og autoritet kan være enig i det.

Men det er også en annen hake ved Goulds syn. Vi kan ikke holde vitenskapen og Bibelen fullstendig adskilt av den enkle grunn at Bibelen omtaler noe av det samme som vitenskapen omtaler. Det er svært viktige ting – som universets og livets opprinnelse. Dette er også grunnleggende i både vitenskap og filosofi. «I begynnelsen skapte Gud himmelen og jorden» (1 Mos 1,1) og «Gud skapte mennesket i sitt eget bilde» (1 Mos 1,27) er utsagn om det objektive fysiske universet og menneskenes status, med vidtrekkende konsekvenser for hvordan vi forstår universet og oss selv.

La meg gjøre det helt klart hvor jeg står. Jeg er en vitenskapsmann som tror at Bibelen er Guds ord. Jeg nøler derfor ikke med å trekke vitenskapelige slutninger ut fra Bibelen, der det er berettiget. Men å si at Bibelen får følger for vitenskapen betyr imidlertid ikke at Bibelen er en vitenskapelig avhandling vi kan bruke til å utlede Newtons lover, Einsteins ligninger eller den kjemiske strukturen til salt. Jean Calvin skrev følgende i sin kommentar til Første Mosebok: «Ingenting annet enn verdens synlige form behandles her. Den som vil lære om astronomi og andre kompliserte kunster, må gå annetsteds.»¹⁸

Nettopp det er jo en av de fascinerende oppgavene vi blir oppmuntret til å gjøre i Guds univers – å finne ut mange ting selv. Husk at i Første Mosebok ba Gud menneskene om å gi dyrene navn – han aktet ikke å gjøre det for dem (1 Mos 2,19–20). Det er svært interessant, for akkurat det å navngi ting er selve kjernen i vitenskap (det kalles «taksonomi»). Det var altså Gud som satte igang vitenskapen! Det var derfor den utmerkede vitenskapsmannen James Clerk-Maxwell sørget for å inngravere Salme 111,2 på Cavendish-laboratoriet i Cambridge: «Herrens gjerninger er store, alle som elsker dem, grunner på dem.» Gud elsker et granskende sinn, og det har vært til stor oppmuntring for meg når jeg har studert matematikk, vitenskapsfilosofi og vitenskapshistorie.

Vi kan sikkert også være enige om at Bibelen ikke ble skrevet på et avansert, moderne vitenskapelig språk. Det bør ikke overraske oss eller gi oss problemer, men gjøre oss takknemlige og lettet. Tenk, for eksempel, om Gud hadde begynt å forklare universet og livets opphav i detaljerte vitenskapelige ordelag. Vitenskapen endrer seg stadig, utvikler seg og må justeres, selv om den blir mer og mer nøyaktig (håper vi). Hvis den bibelske forklaringen hadde vært på nivå med 2100-tallets vitenskap, for eksempel, ville det sannsynligvis vært uforståelig for alle som lever i dag, også vitenskapsmenn. Det ville ikke hatt noe for seg. Gud ønsket å kommunisere slik at alle kunne forstå ham.¹⁹ Noe av det mest bemerkelsesverdige ved Første Mosebok er at den er tilgjengelig for, og har et budskap til alle, enten de har greie på vitenskap eller ikke. John Calvin sa det slik: «Den hellige ånd hadde ikke til hensikt å undervise i astronomi, og gjennom Moses og de andre profetene ga han instruksjoner på et språk som skulle være forståelig for de enkleste og mest uutdannede mennesker … Den hellige ånd ville heller snakke barnslig enn uforståelig til de ydmyke og ulærde.»²⁰ Dette utsagnet kommer ikke fra en som var vag angående Skriftens autoritet. Det er heller ikke en nylig gjenspeiling av den påståtte kristne forlegenheten i møtet med moderne vitenskap. Nei, Augustin (354–430 e.Kr.) uttrykte faktisk noe lignende tusen år før Calvin: «Det står ikke i evangeliet at Herren sa han skulle sende oss talsmannen som skal lære oss om solens og månens gang, for han ville gjøre oss til kristne, ikke matematikere.»

I stedet for vitenskapelig språk bruker Bibelen ofte det som kalles fenomenologisk språk – det vil si slik vi umiddelbart tolker et budskap. Den beskriver det alle kan se. Den snakker om at solen står opp, noe vi alle gjør, også vitenskapsmenn, selv om de vet at solen bare tilsynelatende står opp fordi jorden roterer. Det å si at solen «står opp» binder ikke Bibelen, eller en vitenskapsmann, for den saks skyld, til en bestemt modell av solsystemet.

Etter å ha sagt alt dette vil jeg imidlertid igjen understreke hovedpoenget. Bibelen er ikke en vitenskapelig lærebok, men siden den er Guds åpenbarte ord, forteller den oss sannhet om den samme objektive virkeligheten som vitenskapen studerer, spesielt om menneskers og kosmos’ natur og opprinnelse. Derfor må vi prøve å forstå denne sannheten.

I On the Literal Meaning of Genesis («Den bokstavelige betydningen av Første Mosebok») ga Augustin kristne noen interessante og verdifulle råd om hvordan de bør forholde seg til vitenskap. Hans råd viser at vår vitenskapelig avanserte tid ikke er den eneste som er bevisst på spenningsforholdet i en antatt konflikt mellom vitenskapen og Bibelens beretning. Augustin kjente godt til dette i sin egen tid. Det er verdt å sitere et godt stykke av det han skriver for å få frem tonen:

Til og med en ikke-kristen vet som oftest noe om jorden, om himmelsfæren … og denne kunnskapen regner han som sikker ut fra fornuft og erfaring. Det er skammelig og farlig hvis en vantro hører en kristen, angivelig ut fra Den hellige skrift, snakke nonsens om disse emnene. Vi må gjøre alt vi kan, for å unngå en slik pinlig situasjon, der folk avslører at en kristen er svært uvitende, og håner og ler … Hvis de kan ta en kristen i feil på et område de selv kjenner godt, og han deretter fortsetter å legge ut i det vide og det brede om bøkene våre i samme tåpelige tone, hvordan skal de da tro på det bøkene sier om de dødes oppstandelse, håpet om det evige liv og himmelriket? Da vil de tro at bøkene er fulle av usannheter og fornekter ting de selv har lært av erfaring og sunn fornuft.²¹

Augustin setter definitivt fingeren på en av grunnene til at ingen lenger holder fast ved en grunnleggende literalistisk tolkning av jordens grunnvoller og søyler: Vi ønsker ikke å fremstå som vitenskapelige analfabeter²² og bringe det kristne budskapet i vanry. Augustin antyder selvsagt ikke at kristne ikke skal tåle å hånes for grunnleggende læresetninger i det kristne budskapet, som Kristi guddom, oppstandelse og så videre. Slik hån, som ofte er basert på den feilaktige oppfatningen at vitenskapen har gjort det umulig å tro på mirakler,²³ har forekommet fra kristendommens første tid og frem til i dag, noe denne forfatteren kan underskrive på. Nei, Augustins budskap er dette: Om mitt syn på noe som ikke er grunnleggende for evangeliet, noe også overbeviste kristne er uenige om, tiltrekker seg hån og derfor gjør folk mindre interessert i å høre det jeg har å si om det kristne budskapet, da må jeg være villig til å åpne for muligheten for at det er min tolkning som er feil.

De fleste av oss er forhåpentligvis enige om at det er viktig å skjelne mellom det sentrale i Bibelens budskap og mindre sentrale spørsmål, der det er rom for meningsforskjeller.²⁴ Vi må også være forberedt på å skjelne mellom hva Bibelen faktisk sier, og hva vi tror det betyr. Det er Skriften som har den øverste autoritet, ikke vår forståelse av den. Det er trist, og det bringer det kristne budskapet i vanry, når de som sier at de tror på det kristne budskapet, gjør sin bekjennelse til skamme ved å krangle innbyrdes eller å karikere andre, i stedet for å ha en respektfull diskusjon der alle parter kan lære noe.

Når det gjelder jordens bevegelse, godtar vi Augustins råd, for nå forstår vi at selv om flere bibelvers kan tolkes til støtte for at jorden står stille, finnes det en fornuftig alternativ tolkning av disse versene som gir langt større mening i lys av dagens kunnskap om hvordan solsystemet fungerer.

I dag vet vi at jorden ikke hviler på konkrete grunnvoller eller søyler av stein, betong eller stål. Derfor skjønner vi at ordene ‘grunnvoller’ og ‘søyler’ er brukt billedlig, som metaforer. Det må imidlertid understrekes nok en gang at disse metaforene står for noe virkelig. Gud skaperen har lagt en helt reell stabilitet i planetsystemet som sørger for at det kan eksistere så lenge som nødvendig for å oppfylle hans hensikter. Vitenskapen har vist oss at jorden er stabil i sin bane over lange tidsperioder. Det er flere faktorer som kan forklare dette, så som at tyngdekraften følger den inverse kvadratloven, at månens nærvær stabiliserer aksehelning og at gigantplaneten Jupiter er med på å holde de andre planetene i samme baneplan.²⁵ Jordens stabilitet er derfor svært reell. Dette er, om du vil, en bokstavelig eller sann stabilitet, selv om det ikke nå gir mening å forstå ordet stabilitet literalistisk, i den forstand at det viser til ubevegelighet.

Men det er noe mer. Vi godtar den metaforiske tolkningen fordi vi forstår at dette er en helt fornuftig og informert forståelse av den bibelske teksten. Jorden trenger ikke å være midtpunktet i det fysiske universet for å være sentrum av Guds oppmerksomhet. Selv om vår tolkning er basert på vitenskapelig kunnskap, går den ikke på kompromiss med Skriftens autoritet. Det er et viktig punkt. Bibelen har øverste autoritet. Erfaring og vitenskap har hjulpet oss å velge mellom de ulike tolkningene som Skriften åpner for.

Et stort flertall av kristne har derfor ingen problemer med en metaforisk tolkning av jordens grunnvoller og søyler. De anser det ikke som en anstrengt tolkning som bøyer seg for vitenskapen, selv om vitenskapen har hjulpet dem med å foredle og tilpasse tolkningen.

Hva skal vi så mene om troende i tidligere generasjoner som i hundrevis av år mente at Bibelen snakket om at jorden sto stille? Skal vi anklage dem for ikke å tro på evangeliet og Skriften, bare fordi de ikke vet det vi vet i dag? Selvsagt ikke. For dem ga denne tolkningen størst mening og passet inn med samtidens vitenskap. Ingen i antikken hadde noe bevis for at jorden beveget seg (selv om noen hadde gjettet det, som Aristarkos av Samos).

I forhold til Luthers og Calvins holdning sier John Hedley Brooke noe innsiktsfullt: «Det viktige poenget er ikke om Luther og Calvin tilfeldigvis kom med noen skråsikre bemerkninger ut fra et langt livs tiltro til en før-kopernikansk kosmologi, men om deres eksegetiske prinsipper medførte en uunngåelig konflikt når det nye systemet økte i troverdighet.»²⁶ Brooke mener at det ikke var tilfelle.

Det første solide beviset på at jorden beveget seg, ble interessant nok ikke oppdaget før i 1725, da James Bradley, professor i astronomi ved Oxford og senere kongelig astronom, utledet det av å ha observert avvik ved stjernen Gamma Draconis i stjernebildet Dragen.²⁷ Den tidligere kristne tolkningen av Bibelen som fastholdt oppfatningen om en ubevegelig jord, vekket ikke hån fra ikke-troende, siden dette var det dominerende synet i datidens samfunn. I mange århundrer var det få som betvilte det, rett og slett fordi de ikke hadde grunn til det.

Men da det ble generelt akseptert at jorden beveget seg, og at Bibelen kunne tolkes i den retning uten at det gikk utover dens integritet eller autoritet, stilte man seg åpen for rettmessig hån hvis man fortsatte å insistere på at jorden sto ubevegelig på himmelen. Da ville man bringe Bibelen i vanry.

Noen siste ting vi kan lære av Galilei

Galilei-saken lærer oss at vi må være ydmyke nok til å skjelne mellom det Bibelen sier, og vår tolkning av den. Den bibelske teksten er muligens mer sofistikert enn vi først forestilte oss, og vi kan derfor stå i fare for å bruke den til å støtte ideer den aldri mente å forfekte. Bibelen kan tas til inntekt for at jorden er ubevegelig. Men den trenger ikke å forstås slik. Det mente i hvert fall Galilei, og historien har gitt ham rett.

En annen ting vi kan lære, som ikke ofte blir nevnt, er at Galilei (som trodde på Bibelen) fremsatte en bedre vitenskapelig forståelse av universet. Det gjorde han, som vi har sett, ikke bare ved å trosse kirkens mørkemenn, men (og primært) ved å trosse motstanden fra datidens sekulære filosofer, som var like overbeviste disipler av Aristoteles som kirkens menn. Dagens filosofer og vitenskapsmenn må også være ydmyke i lys av fakta, selv om faktaene kommer fra en som tror på Gud! Manglende gudstro er ikke en større garanti for vitenskapelig etterrettelighet enn sterk gudstro. Det som er åpenbart, både når det gjelder Galileis tid og vår tid, er at kritikk av et rådende vitenskapelig paradigme²⁸ er svært risikofylt, uansett hvem som fremsetter den.

Til slutt skjønner vi at to ytterligheter må unngås. Den første er faren for å knytte Skriften for nært til samtidens vitenskap, som de som trodde at jorden var ubevegelig, gjorde. Men det er vanskelig å klandre dem i lys av det faktum at dette var det rådende vitenskapelige paradigmet. Der er derfor jeg foretrekker å snakke om sammenfallet mellom tolkninger av Bibelen og vitenskapen i en bestemt tid – for eksempel det nåværende sammenfallet om at det fantes en begynnelse, noe vi skal se på etter hvert.

Den motsatte ytterligheten er å overse vitenskapen fullstendig. Dette bringer evangeliet i vanry, noe Augustin advarte om. Det er også en uvitenskapelig holdning som ikke støttes i Bibelen. I Romerne 1,20 sier Paulus dette om Gud: «Hans usynlige vesen, både hans evige kraft og hans guddommelighet, har de fra verdens skapelse av kunnet se og erkjenne av hans gjerninger. Derfor har de ingen unnskyldning.» Hvis det synlige universet altså kan lære oss ting om Gud som skaper, er vi sannelig pålagt å bruke vår gudgitte forstand til å finne ut hva disse tingene er, og slik knytte Guds allmenne åpenbaring i naturen til hans spesielle åpenbaring i sitt ord, og fryde oss over begge. Det var tross alt Gud som plasserte universet der, så det vil være veldig rart hvis vi ikke er noe interessert i det.

Det er ikke alltid lett å finne en god balanse – men det virker som vi har klart det i spørsmålet om jordens bevegelse. Det tok oss bare 1700 år! Jeg håper oppriktig at det betyr at det finnes håp også når det gjelder andre kontroversielle spørsmål. Vi skal se på ett av dem nå.

KAPITTEL TRE

Men er den gammel? Skapelsesdagene

Tolkning av dagene i Første Mosebok: et kortfattet historisk perspektiv

Vi vet alle hva uenigheten handler om. Kristne er delt i to hovedgrupper når det gjelder tolkningen av dagene i Første Mosebok. På den ene side har vi de som tror at dagene skal tolkes som tjuefiretimersdager i en jordisk uke, og at universet er ungt (skapt for om lag 6000 år siden). På den andre side har vi de som tror at universet er eldgammelt. Jeg vil med en gang påpeke at både synet om en ung jord og om en gammel jord går langt tilbake i historien. Ingen av dem er nye oppfinnelser.

Ordet kreasjonist har imidlertid forandret mening med tiden. Opprinnelig betød det en som trodde på en skaper, uavhengig av hvordan skapelsen skjedde; i dag brukes «kreasjonist» vanligvis som en betegnelse på en som tror at jorden er ung (ungjordkreasjonist).

Opp gjennom tidene har mange ment at vi kan trekke en rett linje fra skapelsesuken i Første Mosebok til vår kalenderuke. Den jødiske kalenderen har for eksempel i århundrer hatt «skapelsens epoke» som utgangspunkt, som den legger til 3761 f.Kr. (2018 er det jødiske året 5778 – fra september 2017 til september 2018). Dessuten har ukedagene på moderne hebraisk tall fra 1til 6, mens den sjuende heter shabbat (sabbat, hvile), nøyaktig som i Første Mosebok 1.

De kristne reformatorene Luther og Calvin,²⁹ og mange av de som skrev Westminsterbekjennelsen,³⁰ trodde også at skapelsen ble utført på tjuefiretimersdager. I sin kommentar til Første Mosebok sa Calvin at skapelsen varte «i seks dager», en ordlyd som senere fikk plass i Westminsterbekjennelsen.

Men det har vært andre, også fra gammelt av, som tolket Første Mosebok annerledes. Blant dem var Filon (10 f.Kr.–50 e.Kr.), en innflytelsesrik jødisk forfatter som bodde i Aleksandria på Jesu tid. Blant hans mange bøker var A Treatise on the Account of the Creation of the World as Given by Moses (en avhandling om beretningen om verdens skapelse fortalt av Moses). I del III.13 sier han: «Verden ble skapt på seks dager, ikke fordi Skaperen trengte tid på det (for det er naturlig at Gud gjør alt på ett blunk, ikke bare ved å gi en befaling, men simpelthen ved å tenke det), men fordi det skapte måtte gjøres i en viss orden, og antall er beslektet med orden, og av alle antall er seks det mest produktive av naturlovene. Av alle tall, fra en og oppover, er seks det første perfekte tallet. Tallet tre er halvparten av det, og tallet to en tredel av det, og tallet én en sjettedel av det …» Derfor mente Filon at skapelsen skjedde på et øyeblikk, og at fremstillingen i Første Mosebok handlet mest om ordensprinsipper.

Noen av de tidlige kirkefedrene, som Justinus Martyr i sin Dialog med jøden Tryphon og Ireneus i Adversus haereses, foreslo at dagene kunne være lange perioder, på grunnlag av Salme 90,4 («For tusen år er i dine øyne som dagen i går da den fór forbi, eller som en nattevakt») og Peters andre brev 3,8 («For Herren er én dag som tusen år og tusen år som én dag»). Ireneus brukte dette perspektivet på Guds advarsel om treet til kunnskap om godt og ondt («For den dagen du spiser av det, skal du dø» [1 Mos 2,17]): «De døde på samme dag som de spiste (for det er én skapelsesdag) … Han (Adam) oversteg ikke tusen år, men døde før de var gått.»³¹

Klemens av Aleksandria (150–215 e.Kr.) skrev, som Justin og Ireneus, i det andre århundre. Han mente at skapelsen ikke kunne ha skjedd innenfor tiden i det hele tatt, siden «tiden ble født sammen med ting som eksisterer».³² Derfor tolket han dagene som en formidling av skapte tings prioriterte betydning, men ikke tidspunktet for deres skapelse. Litt senere påpekte Origenes (185–254 e.Kr.), den mest framstående teologen i sin samtid, at i skapelsesberetningen ble ikke solen skapt før på den fjerde dag og kom med en innlysende innvending: «Hvilken intelligent person kan tro at den første, andre og tredje dagen, inkludert morgen og kveld, eksisterte uten solen, månen og stjernene?»³³ Jeg skal granske denne innvendingen i neste kapittel.

I det fjerde århundret innrømmet Augustin, som skrev mye om Første Mosebok, åpent i sin bok Om Guds by («De civitate Dei») at han syntes det var vanskelig med dagene i Første Mosebok: «Når det gjelder disse dagene, er det vanskelig, kanskje umulig, å tenke seg til, for ikke å snakke om forklare med ord, hva de betyr.»³⁴ I sitt berømte kommentarverk On the Literal Meaning of Genesis («Den bokstavelige betydningen av Første Mosebok»), la han til: «Men vi vet i det minste at en skapelsesdag er annerledes enn de vanlige dagene vi kjenner.» Augustin mente (i likhet med Filon) at Gud skapte alt på et øyeblikk, og at dagene representerte en logisk rekkefølge for at vi skulle forstå skapelsen.

Disse mennene var ikke lenestoltenkere. Noen av dem ble torturert eller drept for sin tro, blant dem Justin Martyr (som det fremgår av navnet), Ireneus og Origenes. De var åpenbart heller ikke påvirket av moderne vitenskap som geologi og evolusjonsbiologi.

Jeg har bare gitt noen få eksempler i denne svært korte oversikten; derfor er det viktig å legge til at det dominerende synet i mange århundrer øyensynlig var å tolke skapelsesdagene i Første Mosebok som tjuefiretimersdager.

En av de største uenighetene i diskusjonen om de første kapitlene i Første Mosebok er mellom dem som mener at forfatteren ønsket at boken skulle leses som historie, og dem som anser at forfatterens hensikt er å formidle tidløse sannheter ved hjelp av billedlig, teologisk språk.

Jeg sier «de første kapitlene», siden inntrykket vi får av resten av Første Mosebok, er at det er en historisk beretning som beskriver fremveksten av den hebraiske nasjonen blant folkeslagene i det gamle Nære Østen, og følger jødenes kronologiske utvikling gjennom familiehistoriene til Abraham, Isak og Jakob. Det er derfor ikke overraskende at mange leser de første kapitlene i Første Mosebok på samme måte, siden de klart utgjør en integert del av boken. Disse kapitlene gir også et klart inntrykk av at de omhandler faktiske hendelser, steder og folk. De er en historisk beretning om skapelsen av verden og de første menneskene, sivilisasjonens utvikling og utbredelse, frem til storflommen som Noah og familien hans overlevde da de ble opphav til alle nasjonene i Østen. Jeg mistenker at enkelte står i fare for å skille teologi fra historie.³⁵

Første Mosebok er selvsagt en tekst som tilhører en helt annen tid og kultur enn vår. Den kommer fra det gamle Nære Østen, så vi kan ikke bare lese den som om den var et moderne vestlig dokument skrevet for et moderne vestlig publikum.³⁶

Derfor må vi spørre oss: Hvor mye er Første Mosebok påvirket av kulturen den ble skrevet i, og på hvilken måte?³⁷ Dette er selvsagt et spørsmål som kan stilles til alle deler av Bibelen. De som i likhet med meg er overbevist om at Skriften er Guds åpenbaring, er også klare over at Gud brukte menneskelige forfattere som formidlet Guds ord til verden med utgangspunkt i sin egen kultur og samtid. Jesus fortalte lignelser om jordbruk, bygging og fisking, ikke om fabrikker, luftfart og jungelekspedisjoner. Likevel er lignelsene hans forståelige for alle til alle tider. Det samme gjelder Første Mosebok. Kunnskap om kulturen i oldtidens Nære Østen kan selvsagt være til stor hjelp, men hovedpåstandene i Første Mosebok har en tidløs kvalitet som gjør at de kan forstås både i år 1000 f.Kr. og i år 2000 e.Kr.

Hovedsynene på skapelsesdagene

De to hovedtolkningene av dagene i Første Mosebok (ung jord og gammel jord) har utviklet seg til et spekter av varianter. Her er hovedtolkningene:³⁸

1.
Tjuefiretimerssynet
Dagene er sju døgn á tjuefire timer, én jordisk uke, for om lag 6000 år siden.

2.
Dag-tidsaldersynet
Dagene er i kronologisk orden, og hver av dem representerer en tidsperiode av ubestemt varighet.

3.
Rammeverksynet
Dagene representerer en logisk, ikke en kronologisk, orden.

Betydningen av syn 1 og 2 er åpenbar, men jeg skal kort forklare innholdet i syn 3. Hovedtanken her handler om skillet mellom to former for systemer, noe jeg refererte til tidligere da jeg bemerket at Klemens og Augustin mente at rekkefølgen på dagene i Første Mosebok var ordnet logisk, snarere enn kronologisk.

Et bilde vil gjøre det lett å skjønne forskjellen: Hvis en bygningsarbeider skal beskrive hvordan firmaet hans bygget et sykehus, vil han sannsynligvis beskrive prosessen kronologisk: «Vi gravde et hull, støpte grunnmur og satte opp overbygningen etasje for etasje: kjeller til garasje, første etasje til administrasjon, andre etasje til sengeposter, tredje etasje til operasjonsstuer, fjerde etasje til flere sengeposter.» Men hvis du spør en kirurg om å beskrive konstruksjonen av sykehuset, vil han kanskje si: «Vi la operasjonsstuene i tredje etasje og sengeposter over og under, i andre og fjerde etasje.» Kirurgen beskriver sykehuset logisk nok fra sitt perspektiv, ikke kronologisk. Vi er så vant til dette at vi skjønner det automatisk. Vi tror ikke at kirurgen antyder at operasjonsstuene plutselig dukket opp i løse lufta, og at sengeposter deretter ble bygget over og under dem. Likevel skjønner vi at kirurgen beskriver et helt virkelig, bokstavelig sykehus.

Du skal få et bibelsk eksempel også. Sammenlign rekkefølgen fra Første Mosebok med Jesaja 45,12: «Jeg laget jorden og skapte mennesker på den. Med egne hender spente jeg ut himmelen, og hele dens hær beordret jeg.» Vil noen ut fra dette verset trekke konklusjonen at Gud først skapte jorden, deretter menneskene og til slutt himmelen? Jeg tviler sterkt. Jesajas halvpoetiske beskrivelse vektlegger ikke kronologi. Likevel vil jeg understreke at Jesaja beskriver noe reelt, hendelser som virkelig skjedde, men han presenterer dem ikke i nøyaktig den rekkefølgen det skjedde.

Rammeverksynet prioriterer logisk orden fremfor kronologi. For over to hundre år siden hevdet Johann Gottfried von Herder (1744–1803) at skapelsesdagene utgjør et litterært eller kunstnerisk rammeverk.³⁹ Ifølge dette synet utgjør dag 1–3 en triade som korresponderer til triaden i dag 4–6:

Dag | Forme | Fylle | Dag
1 | Lys | Lyslegemer | 4
2 | Himmel/hav | Skapninger i havet/skapninger med vinger | 5
3 | Hav/tørt land/vegetasjon | Dyr på land/mennesker | 6

Den første triaden handler om å gi form eller struktur til det som opprinnelig var formløst, mens den andre handler om å fylle de nyskapte, men tomme formene. Lyset blir skapt på dag 1, og dag 4 forteller oss om lysbærerne: solen, månen og stjernene. Himmel og hav blir skapt på dag 2, og på dag 5 fylles havet og himmelen med levende skapninger.

Det har blitt påpekt at parallellene ikke er perfekte. Lysbærerne på dag 4 blir for eksempel plassert på himmelen, noe som nevnes allerede dag 2. Så hvis dag 1 og dag 4 skulle være helt parallelle, ville vi forvente at himmelen ble nevnt på dag 1. Skapningene i havet på dag 5 tilhører også havet i dag 3, eller det dypet som blir nevnt helt i begynnelsen. Uansett er parallellene slående, og ikke minst av samme slag som vi finner andre steder i Skriften.⁴⁰

En ytterligere variant av dag 3 er kjent som tanken om et «kosmisk tempel». Ifølge John Walton danner dagene en kronologisk sekvens av tjuefiretimersdager, men er ikke angitt som tidsperioden der det materielle kosmos ble til, men tidsperioden viet til innvielsen av det kosmiske tempelets funksjoner, og kanskje også dets årlige gjentakelse.⁴¹

Når det gjelder rammeverksynet innebærer ikke parallellene mellom de første tre og de neste tre dagene nødvendigvis at dagene ikke utgjør en kronologisk rekkefølge.⁴² Du kan tross alt ikke ha planter og dyr på tørt land som ikke eksisterer ennå. Derek Kidner har en kommentar som passer godt her: «Dagene skrider altfor majestetisk frem til ikke å antyde en ordnet rekkefølge. Det virker også for spissfindig å tolke teksten på en måte som utelukker et av hovedinntrykkene den har på den vanlige leser.»⁴³

Ja, ikke sant? Det faktum at dagene har fått en tydelig nummerrekkefølge, sammen med den grammatiske observasjonen at verbformene som er brukt i beretningen, «betegner adskilte og sekvensielle hendelser i vanlig fortellerbruk»,⁴⁴ antyder sterkt at intensjonen er en ordnet kronologisk rekkefølge. Rammeverket kan indikere at teksten inneholder mer enn en ordnet rekkefølge: Rekkefølge og rammeverk er ikke nødvendigvis gjensidig utelukkende.

Hva skal vi så mene om de ulike tolkningsalternativene? Vel, det første vi bør bite oss merke i, er at de er ulike tolkninger av samme tekst. Det er innlysende. Men det har en svært viktig implikasjon: Vi må tenke hardt over hva teksten sier før vi prøver å avgjøre hvilken tolkning som gir best mening.

Dette er lettere sagt enn gjort, siden vi alle har forutinntatte meninger om hvordan vi skal lese enhver tekst. Men erfaring viser at problemer med å tolke et tekstutdrag ofte oppstår fordi vi ikke ser nøyaktig hva teksten sier. Vi er for utålmodige med å finne betydningen. I praksis er det selvsagt noen ganger vanskelig å skille det vi tror teksten sier, fra det vi tror den betyr, men det er uansett verdt å ha denne forskjellen i mente på vår videre ferd. Hvis vi tror at Bibelen er inspirert av Den hellige ånd, må vi ta teksten på alvor. Det er Skriften som er inspirert, ikke min bestemte forståelse av den, som jeg sa tidligere. En måte å gjøre det på er å prøve å lese Første Mosebok 1 som om det var aller første gang.

La oss se på en innholdsfortegnelse over den første delen av Første Mosebok, 1,1–2,3:

Utsagn om skapelsen av himmel og jord: 1,1–1,2.

Seks dager der Gud skaper og organiserer det skapte, noe som kulminerer i at han skaper menneskene i sitt bilde: 1,3–2,1.

Den sjuende dagen, da Gud hviler – sabbaten: 2,2–2,3.

Det umiddelbare, umiskjennelige inntrykket vi får, er at dette beskriver hendelser i en kronologisk rekkefølge, med en kjempekort versjon av tidens historie. Beretningen begynner med en verden som er «øde og tom» (1 Mos 1,2). Deretter beskriver den hvordan Gud taler og former og fyller verden ved sitt skapende ord – dag for dag, steg for steg – helt til den er et egnet hjem for noen unike skapninger som bærer hans bilde og likhet – menneskene. Denne bevegelsen mot et mål er i overensstemmelse med det vi senere finner i Jesaja om at Gud ikke skapte verden tom, men formet den til å bo i. Tomhet var begynnelsen, ikke slutten.⁴⁵ Det var flere stadier på veien mot målet, og Gud anså alle for å være gode fordi alle oppfylte hensikten Gud hadde med dem.

Til alle tider vil lesere av Første Mosebok være kjent med livets grunnleggende syklus: menneskenes arbeidsuke. De vil også ha visst hvordan Guds lov i Andre Mosebok viste til skapelsesberetningen: «Husk sabbatsdagen og hold den hellig. Seks dager skal du arbeide og gjøre all din gjerning, men den sjuende dagen er sabbat for Herren din Gud. Da skal du ikke gjøre noe arbeid, verken du eller din sønn eller din datter, verken slaven eller slavekvinnen din, verken buskapen din eller innflytteren som bor i byene dine. For på seks dager laget Herren himmelen og jorden, havet og alt som er i dem; men den sjuende dagen hvilte han. Derfor velsignet Herren sabbatsdagen og helliget den» (2 Mos 20,8–11).

Oppmerksomme lesere vil derfor lett forstå følgende: (1) Første Mosebok 1 skildrer Gud som en kreativ håndverker som jobber en hel arbeidsuke, hviler hver kveld til neste morgen og avslutter uken med en hviledag. (2) Likevel var Guds skaperverk svært annerledes enn menneskers arbeid. Vi gjør ikke ting som Gud. Det hebraiske ordet for «skape» (bara) brukes faktisk bare om Gud i Bibelen. (3) Menneskers hvile er ikke det samme som Guds hvile. Gud blir ikke sliten som oss – han «blunder ikke og sover ikke» (Sal 121,4). (4) Guds skapelsesuke ble aldri gjentatt, mens lesernes arbeidsuke var syklisk. Dermed fantes det kontaktpunkter mellom Guds skaperuke og lesernes arbeidsuke som de lett forsto, men det var også forskjeller. De skjønte at menneskenes arbeidsuke lignet på Guds, men ikke var identisk. Spørsmålet blir nå: Hvordan skal vi forstå dagene i Guds skapelsesuke?

Betydningen av ordet dag i Første Mosebok 1,1–2,4

1. Det hebraiske ordet yom, «dag», blir første gang nevnt i Første Mosebok 1,5: «Gud kalte lyset dag, og mørket kalte han natt.» Hva er den naturlige tolkningen av denne setningen? Her kontrasteres «dag» med «natt»; det handler altså ikke om et døgn, men «dagtid», cirka tolv timer. Sammenlign dette med Johannes 11,9, der Jesus sier: «Har ikke dagen tolv timer?»⁴⁶ Ordene for «dag» har flere primærbetydninger på nytestamentlig gresk, norsk og hebraisk, og en av dem er «dagtid».

2. Andre gang ordet for «dag» forekommer, igjen i Første Mosebok 1,5, er konteksten at dag én inneholder «kveld og morgen». Da blir det naturlig å lese dag som «døgn». Vi har altså to ulike betydninger av ordet dag i samme vers.

3. Neste forekomst av ordet dag som vi må være oppmerksomme på, er i forbindelse med den sjuende dagen – sabbaten, da Gud hviler fra arbeidet med å skape. Her sies det ingenting om «kveld og morgen», som for de første seks dagene. Utelatelsen er bemerkelsesverdig og trenger forklaring. Hvis vi for eksempel spør hvor lenge Gud hvilte fra sitt arbeid med skapelsen, til forskjell for hans arbeid med å holde universet oppe, gir Augustins forslag god mening: Gud helliggjorde den sjuende dagen ved å gjøre den til en epoke som strekker seg helt inn i evigheten. Dette har blitt videreført av mange kommentatorer. Slik er den sjuende dagen sannsynligvis annerledes enn de første seks,⁴⁷ som er dager med kreativ aktivitet. Rekkefølgen av dager tar slutt, og Gud hviler fra skaperaktivitet; han hviler fortsatt frem til denne dag. Vi er altså fortsatt i Guds sabbatshvile.⁴⁸ Men Gud hviler imidlertid ikke fra all aktivitet. Han hviler ikke fra arbeidet med å opprettholde universet eller fra frelsen og forløsningen, noe som kommer frem i Jesu svar når han blir anklaget for å bryte sabbaten: «Min Far arbeider helt til nå. Også jeg arbeider» (Joh 5,17).

Det er denne overbevisningen om at den sjuende dagen i skapelsesberetningen er en lang tidsperiode, som leder noen mennesker til å tro at de andre dagene også er lange perioder. Men her må vi være varsomme, for som vi nettopp har sett, inneholder teksten antydninger om at dag sju er annerledes enn de andre seks.

4. I noen oversettelser av Første Mosebok 2,4 finner vi uttrykket: «Da Gud skapte». Ordet da blir faktisk brukt for å oversette det hebraiske «om dagen». Det er helt klart at forfatteren like lite tenker på en tjuefiretimersdag her som en eldre mann som sier: «På min tid (in my day) var det svært få fly på himmelen.» Mannen bruker ordet dag for å beskrive en tidsperiode, ikke en bestemt dag eller bestemt uke. Vi kan sammenligne denne bruken av ordet med uttrykk som «Herrens dag» og «den siste dag», som tydelig henviser til perioder av udefinert lengde, ikke tjuefiretimersdager.

Ordet dag har derfor flere ulike betydninger bare i den korte teksten i Første Mosebok 1,1–2,4, og alle disse betydningene brukes i dagligtale. De er alle naturlige, primære, «bokstavelige» betydninger, og alle henviser til noe virkelig og helt forståelig.

En siste grammatisk klargjøring: I mange engelske versjoner av Bibelen blir skapelsesdagene skildret som «den første dagen, den andre dagen» og så videre, med bestemt artikkel. Bestemt artikkel finnes på hebraisk (ha), men i grunnteksten brukes den ikke på dag 1 til 5. Basilios, biskop av Cæsarea i det fjerde århundret, mente dette var viktig: «Hvis begynnelsen av tiden kalles ‘dag en’ i stedet for ‘den første dagen’, er det fordi Skriften ønsker å understreke dens relasjon med evigheten.»⁴⁹ David Gooding, forsker på Det gamle testamente, viste meg noe slående: Selv om den hebraiske bestemte artikkelen ikke brukes om de fem første dagene, blir den brukt om dag seks og sju. En bedre oversettelse er derfor: «dag en, dag to … dag fem, den sjette dagen, den sjuende dagen», eller «en første dag, en andre dag … den sjette dagen, den sjuende dagen.»⁵⁰

Det var altså fakta. Neste spørsmål er: Hvordan skal vi tolke dem?

Skapelsesukens natur

I den tredelte strukturen til Første Mosebok 1,1–2,3 som jeg omtalte over, er den første skapelseshandlingen (1 Mos 1,1–2) adskilt fra de seks påfølgende skapelsesdagene. Grunnen er at dagene har et klart mønster: Alle begynner med ordene «Gud sa» og slutter med utsagnet «Og det ble kveld, og det ble morgen, n-te dag.» Det betyr at ifølge teksten begynner dag 1 i vers 3, ikke i vers 1. Dette kommer tydelig frem i originalteksten ved at verbet «skapte» i Første Mosebok 1,1 står i fortid. «Den normale bruken av fortid helt i begynnelsen av en et avsnitt⁵¹ er for å beskrive en hendelse som fant sted før historien setter i gang.»⁵² Historien setter i gang i vers 3.

Dette antyder at «begynnelsen» i Første Mosebok 1,1 ikke nødvendigvis skjedde på dag 1, slik det ofte antas. Den opprinnelige skapelsen skjedde før dag 1, men Første Mosebok forteller oss ikke hvor lenge før. Det betyr at spørsmålet om jordens (og universets) alder kan løsrives fra tolkningen av dagene, et poeng som ofte blir oversett. Med andre ord: Uavhengig av vitenskapelige vurderinger, så åpner teksten i Første Mosebok 1,1 for at universets alder er ubestemmelig ved å skille den første begynnelsen fra dag 1.

Det er derfor logisk mulig å tro at skapelsesdagene er tjuefiretimersdager (i en jordisk uke) og samtidig tro at universet er eldgammelt. Jeg gjentar: Dette har ingenting med vitenskap å gjøre. Det handler om hva teksten faktisk sier. Det er en fare for å tolke for lite inn i en tekst, men også en fare for å tolke for mye inn i en tekst.

Situasjonen begynner nå å ligne på den vi hadde i forbindelse med uenigheten om jordens bevegelse. Der så vi at selv om Skriften kunne tolkes dit hen at jorden ikke beveget seg, var ikke dette den eneste mulige logiske tolkningen. Her ser vi at selv om Skriften kan tolkes dit hen at jorden er ung, må den ikke nødvendigvis tolkes slik.

Så til selve dagene: Hvis vi listet opp dagene i en vanlig jordisk uke, ville vi enten bruke ubestemt artikkel på alle eller utelate artikkel på alle. Vi ville ikke, som Første Mosebok gjør, fjerne den bestemte artikkelen fra de fem første dagene og deretter bruke den på de to siste. Den bestemte artikkelen indikerer at de siste to dagene er viktige: På den sjette dagen blir mennesker skapt i Guds bilde, og på den sjuende hviler Gud, etter at arbeidet er gjort.⁵³

Dette grammatiske poenget kan også være et signal om at teksten er langt mer sofistikert enn vi først trodde. Det blir jo ofte antatt at forfatteren av Første Mosebok ønsket at vi skulle tolke dagene som enten sju dager i en jordisk uke (ifølge tjuefiretimerssynet) eller som sju tidsperioder av ubestemt lengde (ifølge dag–tidsaldersynet) eller som et logisk rammeverk for å hjelpe oss med å forestille oss skapelsen (ifølge rammeverksynet).

Men det finnes en annen mulighet: Forfatteren ønsket ikke at vi skulle tolke de første seks dagene som dager i en enkelt jordisk uke, men som en sekvens på seks skapelsesdager, dager med normal lengde (med kveld og morgen, som teksten sier) der Gud handlet for å skape noe nytt, men dager som godt kan ha vært adskilt av lange tidsperioder.⁵⁴ Vi har allerede sett at Første Mosebok skiller den opprinnelige skapelsen, «begynnelsen», fra sekvensen med dager. Det jeg nå foreslår i tillegg, er at de individuelle dagene godt kan ha vært adskilt fra hverandre av uspesifiserte tidsrom.

Noen av leserne vil reagere negativt når de første gang hører dette. «Men er ikke det temmelig søkt? Går ikke det på tvers av den naturlige, enkle, direkte lesningen av teksten? Ville noen lesere i oldtiden tenkt på det?»

Jeg har stor forståelse for denne innvendingen, for den har slått meg også. Men jeg håper at siden du har vært så vennlig å følge meg på reisen så langt, vil du være så velvillig at du hører hva jeg har å si. Vent med å trekke konklusjon til du har hørt alt.

Vi utforsker tanken om at de seks dagene utgjør en rekkefølge av skapelseshandlinger, og at hver av dagene inneholder minst én kreativ fiat⁵⁵ innledet av uttrykket «Gud sa». Dette hjelper oss å forstå hva Det nye testamentet mener med å si at alle ting ble skapt ved Guds ord. På hvert stadium av skapelsen sprøytet Gud inn et nytt nivå av informasjon og energi i kosmos, for å skyve skapelsen til neste nivå av form og kompleksitet.⁵⁶ Ifølge dette synet kan de seks skapelsesdagene derfor ha vært av normal lengde, plassert i intervaller over hele tidsperioden Gud brukte for å fullføre sitt verk. Virkeliggjøringen av potensialet i hver kreativ fiat ville ta en uspesifisert tidsperiode etter hver skapelsesdag. En konsekvens av dette er at vi ville forvente å finne det geologer sier de har funnet – fossilbevis som avslører plutselige tilsynekomster av nye, komplekse livsformer, etterfulgt av perioder uten skapelse (i den forstand at Gud taler for å innføre noe radikalt nytt).⁵⁷

Leseren vil ha lagt merke til at dette synet inneholder elementer av alle de tre hovedtolkningene, men også at det skiller seg fra dem på bestemte punkter. Det har ingen problemer med at de seks skapelsesdagene er normale dager (som i tjuefiretimerssynet), men det er ikke enig i at dagene utgjør en sammenhengende jordisk uke. Det godtar det felles synet i dag–tidsalder- og rammeverktolkningenes syn på den sjuende dagen som en lang tidsperiode, men skiller seg fra dem i synet på de seks første dagene ved å hevde at hver skapelsesdag innleder en periode med aktivitet, men er ikke av samme varighet som hele perioden. Den godtar de grunnleggende parallellene mellom den første og andre triaden av dager, som i rammeverksynet, men skiller seg fra det ved at den ikke mener disse parallellene umuliggjør en kronologi som forutsettes av rekken med påfølgende dager, spesielt i forhold til dag 1 og 4 (se under for en drøfting av dag 4).

Et interessant punkt vedrørende dette har blitt fremsatt av Alan Hayward, ut fra vanlig bruk av parentes i litteratur generelt og i Bibelen spesielt.⁵⁸ Parentes brukes til å skyte inn en adskilt, underordnet tanke i et avsnitt eller en setning slik at setningen gir fullstendig mening om den leses uten det som står i parentes. Her er et eksempel fra Det nye testamentet: «En gang på denne tiden sto Peter frem blant søsknene (omkring hundre og tjue mennesker var samlet) og sa …» (Apg 1,15, oversatt fra engelsk). Vi angir vanligvis parentesbemerkninger med klammer, tankestrek eller anførselstegn. Ingen av disse tegnene fantes på bibelsk tid, selv om oversettere har skutt dem inn.

Hayward mener at alle de seks første dagene i Første Mosebok inneholder en parentes. Da vil teksten for dag 1 være som følger: «Da sa Gud: ‘Det skal bli lys!’ (Og det ble lys. Gud så at lyset var godt, og Gud skilte lyset fra mørket. Gud kalte lyset dag, og mørket kalte han natt.) Og det ble kveld, og det ble morgen, første dag» (1 Mos 1,3–5). Med denne tilnærmingen er Første Mosebok 1,3–5 «egentlig en beretning om de store kreative befalingene [fiat] som ble uttalt over de seks (antagelig bokstavelige, etterfølgende) dagene. Innskutt i denne hovedfortellingen er en hel rekke parenteser som beskriver den påfølgende oppfyllelsen av disse befalingene. Utførelsen av befalingene kan selvsagt ha tatt lang tid. Guds befalinger blir gitt raskt, men hans møller maler langsomt.»⁵⁹

Hayward argumenterer videre for at denne tolkningen hjelper oss å forstå hvorfor skapelsesdagene tilsynelatende er arrangert så formelt (som i rammeverksynet). Den forklarer også hvorfor rekkefølgen av hendelsene i Første Mosebok likner på, men ikke er helt identisk med, ordenen som er utledet av den geologiske dokumentasjonen: «Den brede likheten skyldes at de skapende prosessene angivelig ble igangsatt i samme rekkefølge som dags-befalingene. Avvikene må tilskrives at disse kreative prosessene tok varierende tid å fullføre, slik at det var stor overlapping i periodene med aktiv skapelse.»⁶⁰

På dette punktet ser jeg for meg at noen bryter inn: «Men svaret må jo være mye enklere enn dette, og du har allerede referert til det da du siterte loven som sa: ‘Seks dager skal du arbeide og gjøre all din gjerning, men den sjuende dagen er sabbat for Herren din Gud … For på seks dager laget Herren himmelen og jorden, havet og alt som er i dem; men den sjuende dagen hvilte han’ (2 Mos 20,9–11). Derfor må dagene ganske visst være dagene i en enkelt jordisk uke.»

Ja, men da jeg nevnte dette utdraget fra loven, påpekte jeg at det ikke bare var likheter mellom Guds skapelsesuke og vår arbeidsuke, det var også åpenbare forskjeller. Guds uke skjedde én gang – vår gjentas hele tiden. Guds kreative aktivitet er svært forskjellig fra vår – Gud trenger ikke hvile som vi gjør. Og så videre. Derfor kan vi ikke trekke rette linjer fra Første Mosebok til vår arbeidsuke. Guds uke er et mønster for oss, men den er ikke identisk med vår. Andre Mosebok 20,8–11 sier derfor ikke nødvendigvis at dagene i Første Mosebok 1 er dagene i en enkelt uke, selv om det selvsagt går an å tolke versene dithen.

I lys av dette har C. John Collins foreslått en annen måte å forstå dagene på. Han kaller det «det analogiske synet på dagene», og dette synet «tar ordet dag i dets vanlige betydning, men anvender betydningen analogisk». Han legger til: «Dette er det samme som vi gjør med andre analogiske uttrykk som ‘Herrens øyne’; vi trenger ikke en ny forklaring i ordboken for ‘øyne’, vi bruker den vanlige betydningen og tilskriver den Gud ved analogi.»⁶¹

Det ville selvsagt være et feilgrep å overdrive forskjellene mellom noen av synene som er nevnt i dette kapittelet. Ingen av Skriftens viktige læresetninger berøres av dette, uansett om du tror dagene skal forstås analogisk, eller at hver dag er en lang tidsperiode innledet av at Gud taler, eller om du tror at alle dagene er en normal dag da Gud talte, etterfulgt av en lang periode der innholdet i det Gud befalte den bestemte dagen, trådte i kraft.⁶²

Den problematiske fjerde dagen

Vi husker hva Origenes sa for lenge siden, og som gir gjenklang hos mange i dag. Hvis dagene er ordnet kronologisk, hvordan kan solen ha blitt laget på dag 4? «Gud sa: ‘Det skal bli lys på himmelhvelvingen til å skille dag fra natt! De skal være tegn for høytider, dager og år. De skal være lys på himmelhvelvingen og skinne over jorden.’ Og det ble slik» (1 Mos 1,14–15).

Hvis dette betyr at solen dukket opp på dag 4, stilte Origenes et svært fornuftig spørsmål: «Hvis solen ikke finnes ennå, hvordan skal vi forstå de første tre dagene med sine ‘kvelder og morgener’?» Ordet dag gir ingen åpenbar mening uten solen og jordens rotasjon i forhold til den. For å løse dette dilemmaet har noen postulert at det fantes en annen lyskilde de første tre dagene. Men bortsett fra at det fortsatt ville gjøre de tre første «dagene» umulig å definere, er det ingen tegn på noen slik lyskilde, verken i Skriften eller i vitenskapen.

Det logiske alternativet er at solen eksisterte ved begynnelsen av skapelsesuken, og så må teksten som forteller om dag 4, leses i lys av det. En mulighet er at på dag 4 viste solen, månen og stjernene seg som forskjellige lyskilder på himmelen da skydekket som hadde skjult dem, forsvant.⁶³

Men fra et lingvistisk perspektiv foreslår C. John Collins en tredje mulighet: «Verbet ‘laget’ i Første Mosebok 1,16 betyr ikke nøyaktig ‘skape’; det kan handle om det, men det kan også bety ‘arbeide med noe som allerede er der’ eller til og med ‘utpekt’.»⁶⁴ Denne tolkningen passer faktisk godt med forklaringen som kommer i neste vers, om solen og månens funksjon som synlige lys på himmelen. Verset kan altså snakke om at Gud tildelte solen og månen deres roller i kosmos, ikke om at de ble skapt eller kom til syne.⁶⁵

Rammeverksynet takler Origenes’ fortolkningsproblem ved å foreslå at dag 4 dekker nøyaktig samme tidsrom som dag 1, men fra et annet perspektiv. Om dag 1 står det: «Gud skilte lyset fra mørket. Gud kalte lyset dag, og mørket kalte han natt» (1 Mos 1,4–5). På dag 4 sier Gud: «Det skal bli lys på himmelhvelvingen til å skille dag fra natt … Gud laget de to store lysene» (1 Mos 1,14–16). Så i rammeverksynet følger ikke dag 4 kronologisk etter dag 1, men går tilbake til dag 1 med detaljer om hvordan Gud skilte dag og natt ved hjelp av solen og månen. Et åpenbart problem med dette er at det plutselig reduserer antallet dager til tre i stedet for seks på en heller unaturlig måte som går ut over parallellen til menneskenes arbeidsuke som det står om i Andre Mosebok 20,9–11.

Uansett er det klart at noen tidlige kirkefedre hadde vanskeligheter med å tolke teksten. Det kan være til trøst, gjøre oss litt ydmyke og vise oss at vanskelighetene ikke bare skyldes moderne vitenskap, men kommer fra seriøse forsøk på å forstå selve teksten.

En vanlig innvending

Jeg har ikke glemt den vanlige innvendingen mot det jeg har omtalt i dette kapittelet – at det er litt søkt å underlegge Skriften vitenskapen, siden ingen kunne ha kommet frem til disse sofistikerte tolkningene i oldtiden.

Innvendingen er forståelig, og jeg tar den på alvor. Det andre poenget er i hvert fall berettiget. La meg svare ved å si at det jeg har prøvd å gjøre så langt, er å se på hva teksten i Første Mosebok faktisk sier, uavhengig av vitenskapelige overveielser, og vurdere mulige tolkninger i lys av dette.

Hvis du sier at det virker søkt å få disse tolkningene til å stemme overens med vitenskapen, vil jeg påpeke at det ikke er første gang en slik problemstilling har oppstått. Det er faktisk derfor jeg skrev kapittel 1. Der så vi at samme type spørsmål dukket opp for et halvt årtusen siden, ikke i forbindelse med jordens alder eller dagene i Første Mosebok, men med spørsmålet om jordens bevegelse.

I det kapittelet oppdaget vi at å tolke jordens grunnvoller og søyler som en referanse til jordens stabilitet, ikke er å gå på kompromiss med bibelteksten, men en helt rimelig forståelse av teksten som ikke undergraver Skriftens autoritet, selv om denne tolkningen hviler på (ny) vitenskapelig kunnskap.

Det vi må forstå, er at dette er en helt vanlig måte å angripe slike spørsmål på. Alle gjør det hver dag. Tidligere drøftet vi tolkningen av påstanden «Bilen fløy nedover veien» og Jesu utsagn «Jeg er døren». Hva er det som hjelper oss til å forstå at begge disse setningene skal tolkes metaforisk og ikke literalistisk? Jo, vår erfaring med verden. Vi gjør dette så regelmessig at vi vanligvis ikke tenker over det. Det innebærer i hovedsak en enkel realitetssjekk: Gir tolkningen mening i den virkelige verden? Ved å forstå vitenskapen uformelt som organisert kunnskap utledet fra erfaring om verden rundt oss, skjønner vi at vitenskapen hjelper oss med å bestemme hvilken tolkning vi skal velge i begge eksemplene over.

Dette hjelper oss å besvare innvendingen som sier at vi må tolke dagene i Første Mosebok som tjuefiretimersdager i en enkelt jordisk uke, fordi folk trodde det i mange århundrer. Hvis vi brukte samme resonnement på tolkningen av jordens grunnvoller og søyler, ville vi fortsatt hevde at jorden ikke beveger seg. Men jeg har aldri møtt en ung-jords-kreasjonist som tenker sånn. Av det kan vi lære at det rett og slett ikke holder å velge en tolkning kun ut fra hvor mange som har tolket noe på en måte, og hvor lenge.⁶⁶ Vi må spørre oss hvorfor de tolket det slik på den tiden, og om vi har gode grunner til å endre denne forståelsen. I tilfellet med jordens bevegelse var det gode grunner for å endre tolkningen. I dag er den nye tolkningen godtatt og innarbeidet. Vi må være beredt til å gjøre det samme angående spørsmålet om jordens alder.

Det er verdt å merke seg kommentaren som en ledende ungjords-kreasjonist har gitt til uenigheten om jordens bevegelighet: «Først da ståstedet ble matematisk og observermessig ‘håpløst’, skulle kirken ha oppgitt det. Det var faktisk det kirken gjorde. Ungjords-kreasjonisme trenger derfor ikke å omfavne en dogmatisk eller statisk bibelsk hermeneutikk. Den må være villig til å endre seg og innrømme feil. Vi kan i dag innrømme at som moderne kreasjonister forsvarer vi en svært naturlig bibelsk beretning på bekostning av et svært troverdig vitenskapelig bilde av et ‘gammelt’ kosmos. Dette er ikke en holdbar posisjon i det lange løp. Etter vår oppfatning kombinerer gammel-jord-kreasjonisme en mindre naturlig tekstlesning med et langt mer troverdig vitenskapelig syn … For øyeblikket virker dette som et mer rasjonelt ståsted å innta.»⁶⁷

Hovedretningen i argumentet mitt så langt er derfor at det finnes en måte å forstå Første Mosebok på som ikke går på kompromiss med Skriftens autoritet og forrang, og som samtidig tar i betraktning vår økte kunnskap om universet, slik Skriften selv sier vi skal (Rom 1,19–20).

Noen av leserne mine vil innvende at jeg ikke har nevnt de teologiske problemene knyttet til å tro på en gammel jord, problemer som ikke først og fremst oppstår i Første Mosebok 1, men i påfølgende kapitler. De har helt rett. Jeg har ikke diskutert spørsmålet om hvordan døden kom til verden. Vi må nå se på dette viktige spørsmålet i sammenheng med hva Første Mosebok sier om menneskehetens opprinnelse.

NOTER

Innledning

1Jeg tenker på skoler med et klart religiøst ståsted, det være seg jødiske, kristne, muslimske eller andre.

2John C. Lennox: Guds Undergang. Har vitenskapen begravd Gud? (Veritas Forlag, Oslo 2018).

Kapittel en

3Ofte kalt «det ptolemeiske verdensbildet» eller «geosentrisme».

4«Heliosentrisk» betyr «med solen i sentrum», fra det greske helios, «sol».

5Martin Luther: Table Talk, sitert i Nicolaus Copernicus, On the Revolutions of the Heavenly Spheres, nyopptrykt i Great Books of the Western World (Encyclopaedia Britannica, Chicago 1939), s. 499–838.

6John Hedley Brooke: Science and Religion (Cambridge University Press, Cambridge 1991), s. 96.

7John Calvin: Commentary on the Book of Psalms (Eerdmans, Grand Rapids, MI 1949), 4:6–7.

8Brev til storhertuginne Christina i 1615.

9Stillman Drake: Discoveries and Opinions of Galileo (Doubleday, New York 1957), s. 237.

10Galileo Galilei: Dialogue concerning the Two Chief World Systems, oversatt av Stillman Drake (University of California Press, Berkeley, CA 1953), s. 104.

11Se John C. Lennox: Guds undergang. Har vitenskapen begravd Gud? God’s Undertaker: Has Science Buried God? (Lion Hudson, Oxford 2009), s. 23–26.

Kapittel to

12Dette kalles ofte «den bokstavelige metoden». Vi skal se nærmere på bruken av ordet bokstavelig senere.

13Betydningen av det greske ordet anastasis, som Det nye testamentet bruker for «oppstandelse».

14Se Apostlenes gjerninger 1. Merk deg at det ble skrevet av historikeren og legen Lukas, som er forfatteren i Det nye testamentet som kommer nærmest en vitenskapelig utdannelse. Angående Lukas’ vurdering av spørsmålene som oppstår i forholdet mellom vitenskap og mirakler, se David W. Gooding: According to Luke (Inter-Varsity, Leicester, UK 1987), s. 37ff. For en vitenskapelig synsvinkel, se John C. Lennox: Guds undergang. Har vitenskapen begravd Gud? (Veritas Forlag, Oslo 2018), kapittel 12.

15Når Gud taler til visse mennesker i Bibelen, bruker han jo menneskespråk, selv om vi ikke vet hvordan han gjør det. Vi kan gå enda lenger og si at Guds tale er den opprinnelige talen, og at mennesketale er avledet fra den – i den forstand at vi er skapt i Guds bilde.

16Henri Blocher: In the Beginning (Inter-Varsity, Leicester, UK 1984), s. 18.

17Et «magisterium» er et undervisningsfelt.

18John Calvin: Commentaries on the First Book of Moses, Called Genesis, oversatt av John King (Eerdmans, Grand Rapids, MI 1988), 1:79.

19Vi kan også legge merke til at det hebraiske språket Bibelen er skrevet på, har et vokabular på mindre enn 4000 ord, mens cirka 200 000 ord er i bruk i dagens engelsk.

20John Calvin: Commentary on the Book of Psalms, bind V (T. Constable, Edinburgh 1849), v. 7, s. 184.

21Augustine: The Literal Meaning of Genesis, bind 1 (Paulist Press, Mahwah, NJ 1982), kap. 19, v. 39, s. 42.

22Selv om det finnes en nettside som forfekter det aristoteliske synet: www.fixedearth.com.

23Se Lennox: Guds undergang, kapittel 12.

24Det vil selvsagt ofte være ulike meninger om hva som er viktig og mindre viktig.

25Fra en matematisk synsvinkel er det noen kaotiske elementer i planetenes dynamikk. Vi kan ikke presist forutse hvor de vil befinne seg om hundre millioner år, for vi kan ikke måle dem presist nok i dag. Men disse kaotiske elementene synes å være avgrensede.

26John Hedley Brooke, Science and Religion (Cambridge University Press, Cambridge 1991), s. 96.

27Gamma Draconis er en stjerne som passerer rett over London. Bradley oppdaget en årlig variasjon i posisjonen til stjerner som skyldtes endringer i jordens hastighet. Disse beregningene førte til at jordens omløpshastighet ble beregnet til 30 km/sek.

28Et paradigme er et stort bilde eller rammeverk som vitenskap foregår innenfor.

Kapittel tre

29Calvin skrev: «Her blir feilen til de som påstår at verden ble skapt på et øyeblikk, åpenbart gjendrevet. For det er altfor urimelig å hevde at Moses sprer det arbeidet Gud gjorde på et øyeblikk, utover seks dager bare for å instruere oss. La oss heller trekke konklusjonen at Gud valgte å bruke seks dager for å imøtekomme menneskenes begrensede kapasitet.» Commentaries on the first book of Moses, called Genesis (Eerdmans, Grand Rapids 1948), kapittel 1, bind 5, s. 78.

30Presbyteriansk konfesjon fra 1647 som ble en hovedbekjennelse for skotske presbyterianere.

31Ireneus: Irenaeus Against Heresies, bok V, i Alexander Roberts og James Donaldson, Ante-Nicene Christian Library: Translations of the Writings of the Fathers down to A.D. 325, bind IX (T&T Clark, Edinburgh), s. 118.

32Alexander Roberts og James Donaldson: Ante-Nicene Christian Library: Translations of the Writings of the Fathers down to A.D. 325, bind II (Charles Scribner’s Sons, New York 1899), s. 513.

33G.W Butterworth (oversetter): Origen on First Principles (Peter Smith, Gloucester 1973), s. 288.

34Augustine: The City of God: Writings of Saint Augustine, bind 14 (University of Michigan/Fathers of the Church, Ann Arbor, MI 1947), s. 196.

35Du finner en nyttig drøfting av dette spørsmålet i C. John Collins, Genesis 1 – 4: A Linguistic, Literary, and Theological Commentary (P&R, Phillipsburg, NJ 2006), s. 13ff:

36I Tillegg A går jeg gjennom litt relevant stoff fra de omkringliggende oldtidsrikene i Egypt, Assyria og Mesopotamia.

37I Tillegg B tar jeg for meg et spesielt innflytelsesrikt eksempel på argumentet om at kosmologien i Første Mosebok er kulturelt relativ.

38Du finner en gjennomgang av hovedtolkningene ved velkjente representanter i David G. Hagopian, red.: The Genesis Debate: Three Views on the Days of Creation (Crux Press, Mission Viejo, CA 2001), og J.P. Moreland og John Mark Reynolds, red.: Three Views of Creation and Evolution (Zondervan, Grand Rapids, MI 1999).

39J.G. von Herder: The Spirit of Hebrew Poetry, oversetter James Marsh (Edward Smith, Burlington, Ontario 1833), 1:58. Se også Gordon J. Wenham: Genesis 1–15, Word Biblical Commentary (Word Books, Waco, TX 1987), 6–7. Se også diverse kilder oppgitt i Hagopian, The Genesis Debate.

40Se David W. Gooding: According to Luke (Inter-Varsity, Leicester, UK 1987).

41John Walton: The Lost World of Genesis One (InterVarsity, Downers Grove, IL 2009), s. 92. Du finner flere detaljer i Tillegg B.

42Dette poenget har også blitt slått fast av den bibelske språkeksperten Peter Williams, bestyrer av Tyndale House ved Cambridge Universitet. Du finner en diskusjon om hvorvidt bruken av litterær symmetri kan være forenlig med historitet i Gooding, According to Luke, s. 358.

43Derek Kidner: Genesis (Tyndale Press, Leicester, UK 1967), s. 54–55.

44Collins: Genesis 1–4, s. 74.

45Jesaja 45,18. Dette må være en mer naturlig måte å lese teksten på enn å dedusere at jordens «tomhet» var et resultat av en eller annen stor katastrofe som skjedde så å si mellom vers 1 og 2 i Første Mosebok 1. Det er ingenting som antyder at «øde og tom» var noe negativt i seg selv.

46Jeg kommer tilbake til betydningen av dette utsagnet i kapittel 5.

47Dette er godtatt både i dag–tidsalder-synet og rammeverksynet.

48Se Hebreerbrevet 4,3–11.

49Basilios legger til: «Hvis Skriften taler til oss om mange perioder, og overalt sier ‘tidsalderens tidsalder’, ser vi ikke at den regner dem opp som første, andre og tredje. Derfor blir vi ikke her vist tidsalderens begrensninger, slutt og rekkefølge, men det som skiller mellom ulike tilstander og handlingsformer.» P. Schaff og H. Wace, A Select Library of Nicene and Post-Nicene Fathers of the Christian Church: St. Basil: Letters and Select Works, bind VIII, andre rekke (Christian Literature Company, New York 1895), s. 64.

50Ifølge forskerne er dette en mulig oversettelse, selv om hebraisk ikke har noe som tilsvarer ubestemt artikkel.

52Collins, Genesis 1–4, s. 51.

53På norsk (Bibel 2011 @ Bibelselskapet) er de første seks dagene uten artikkel («sjette dag»), mens den sjuende har artikkel («den sjuende dagen») (O.a.).

54En variant av dette synet presenteres av Robert Newman og Herman Ecklemann, som foreslår at hver ny dag innleder en ny kreativ periode (Genesis One and the Origin of the Earth [InterVarsity Press, Leicester, UK 1977], s. 64–65). Se også Newmans kapittel «Progressive Creationism», i J.P. Moreland og John Mark Reynolds, red.: Three Views on Creation and Evolution (Zondervan, Grand Rapids, MI 1999), s. 105–133.

55Fiat er latin for «La det bli», som i «Fiat Lux», som betyr «La det bli lys». På dag 3 og 6 forekommer uttrykket mer enn en gang.

56Legg merke til at dette er svært forskjellig fra det som foreslås av de fleste evolusjonsteoretikere. Se Tillegg E og Lennox: Guds undergang, for flere detaljer.

57Mikroevolusjonære prosesser av det ukontroversielle slaget som vi observerer, ville ha vært en del av perioden med utarbeiding og justering etter hver skapelsesdag.

58Alan Hayward, Creation and Evolution (SPCK, London 1987), s.169.

59Ibid., s. 170–171.

60Ibid., s. 176–177.

61C. John Collins: Science and Faith (Crossway, Wheaton 2003), s. 95.

62Med mindre du tror, som noen gjør, at dagenes lengde er en av de viktige læresetningene.

63Blant andre Hugh Ross har foreslått dette, i The Genesis Question, andre utvidede utgave (Navpress, Colorado Springs, CO 2001), s. 43. Ifølge dette synet var jorden varm i begynnelsen (som i fysikkens vanlige «Hot Big Bang»-modell), så selv om solen fantes fra starten, ville den ikke vært synlig fra jorden før jorden hadde kjølt seg tilstrekkelig ned til å la skydekket fortynnes og spres. En iakttager kunne ha sett solens lys, men ikke dets kilde. Det er heller ikke nødvendig for solen å være synlig for at dens lys og varme skal bidra til at livets prosesser opprettholdes.

64Collins: Science and Faith, s. 57.

65Dette poenget vektlegges sterkt i Waltons syn på et «kosmisk tempel».

66Selv om det selvsagt alltid er viktig å merke seg hva folk til andre tider har tenkt.

67Moreland og Reynolds, Three Views of Creation and Evolution, s. 73. Jeg er ikke selv overbevist om at en gammel-jord-lesning er mindre naturlig enn en ung-jord-lesning, hvis vi bare tenker i forhold til jordens alder. Grunnen til det er at siden teksten i Første Mosebok, som vi så tidligere i dette kapittelet, skiller den første skapergjerningen fra den første dagen, er jordens alder logisk sett et spørsmål adskilt fra spørsmålet om dagene.