Bjørn Are Davidsen

SVAR PÅ TILTALE

Nye ateister – gamle anklager – gode grunner for tro

Veritas Forlag

Copyright © 2018 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Veritas Forlag er en del av Lunde Forlag AS.

Omslagsdesign. Simon Berg

Boken ble først utgitt på Lunde Forlag i 2012.

Revidert og utvidet utgave 2018

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8385-006-2 (trykt)

ISBN 978-82-8385-013-0 (e-bok)

Innhold

Forord til ny utvidet utgave

Innledning: Forstand og følelser

1Religion – eller løgn?

2Vitenskap og virkelighet

2.1Er all virkelig kunnskap naturvitenskapelig?

2.2Hva er en forklaring?

2.3Er mytologiske forklaringer alternativer til naturvitenskapelige?

2.4En splittet verden

3Frykten for å bli lurt

3.1Er gudstro uredelig hvis Gud ikke kan bevises empirisk?

3.2Livssyn, virkelighet og vitenskap

Sluttnoter knyttet til faktabokser og tabeller

Forord til ny utvidet utgave

Religionskritikk kommer i mange farger og fasonger, nesten like mange som religionene selv. Dessverre er det langt mellom den informerte, nyttige og nødvendige kritikken, selv i bøker som prøver seg på dette.¹ Mye forsterker fordommer og fiendebilder. Ikke minst ser vi en bastant og uforsonlig kritikk hos noen som kalles alt fra militante og sinna ateister, til antiteister og scientister – eller mer populært nyateister. At disse ofte har bakgrunn fra realfag, ikke minst IT-studier, er ikke til hinder for sterke og klare uttalelser om det meste som har med religion å gjøre. Eller som de tror har med religion å gjøre.

Dagens kritikere er mindre opptatt av kritikk av uheldig religiøs praksis enn oppgjør med all religion. Gud er ikke stor, religion forgifter alt og er roten til alt ondt, eller i det minste til altfor mye. Og religion er religion. Terror i Allahs navn gjør det umulig å bli buddhist. Tror man først på noe, kan man når som helst tro på hva som helst. Siden religion er så ille, er alt lov i krig og kommentarfelt, fra latterliggjøring til logiske bommerter. Jeg ser her på begge deler, forhåpentligvis uten selv å bomme eller latterliggjøre noen – i hvert fall ikke for mye.

Når nyateister har fått såpass gjennomslag, spesielt i USA, er det lett å tenke at det er fordi de er så gode på fakta og fornuft. Som jeg viser grundig i denne boken, er realiteten motsatt. Nyateister er langt bedre til å spille på fordommer og følelser. Hvis det er noe de sliter med, er det fakta og argumenter.

Nå betyr ikke det at nyateistene dominerer debatten. De er heller ikke alene om å bygge på følelser. Jeg finner ikke nyateister bak hver busk. Stormen har gitt seg etter Harris, Hitchens, Dawkins og andres tabloide påstander fra drøyt ti år tilbake. Samtidig har deres vinklinger og vrangforestillinger blitt selvfølgeligheter. De er ikke så mye på scenen lenger, men sannelig danner de bakteppet for mange samtaler. Harris er stadig aktuell med podcastserien Waking Up og fremstår noe mer nyansert, uten å ha gått tilbake på gamle utsagn.

Også i Norge har nyateister fortsatt å skape debatt – ikke minst etter svar med samme mynt. Som da Håvard Nyhus i 2013 i Dagbladet utfordret «Den åndssvake nyateismen» og hevdet at «Slik puritaneren er besatt av sex, er nyateisten besatt av religion».² Man kan ikke hvile når man oppdager noe så feil på internett som gudstro. «Hver dag sitter krimforfattere, avdankede komikere, surmagede evolusjonsbiologer og andre nyateister foran skjermen og tror at de arresterer selve ideen om en Gud.» Alt overnaturlig er selvsagt akkurat like tomt og teit. For «hva er liksom forskjellen på julenissen og Gud? Er det ikke like mange beviser for begge?». Nyhus dempet ingen gemytter da han slo fast at nyateisten «er den twitrende tåpen som tror han kan outsmarte en hel fagdisiplin på 140 tegn».

Året etter skrev Tom Katheraas Dahle i Radikal Portal om «Når det rasjonelle blir irrasjonelt», oppgitt over støtten til en populistisk høyreside, ikke minst med skremmebilder av islam.³ Kverulantkatedralen var ikke snauere i markedsføringen av en temakveld om Terry Eagletons Fornuft, tro og revolusjon – en kritikk av nyateismen under overskriften «Er nyateismen uvitenskapelig og kulturelt tilbakestående?».⁴

Eagletons bok er et eksempel på at nyateismen behandles faglig, slik Erik Thorstensen også gjør i Ateismekritikk: Om reduksjonisme, religion og samfunn.⁵ Han fikk imidlertid blandet kritikk for å karikere og være mer opptatt av politiske uttalelser enn virkelighetsforståelse. Thorstensen har likevel gode poenger når han påpeker manglende argumenter for nyateistenes ståsted og hvor deres bevisste og ubevisste premisser kan føre, etisk og politisk. Så er han direkte dårlig når han skriver om gudsbevis og lar være å imøtegå bastante myter om for eksempel vitenskapshistorien.

Da fikk Eagleton langt mer positive anmeldelser, ikke minst i Humanist. Selv om han iblant er tung å lese, er han

ein av svært få i feltet som tek ateismen seriøst og set den i eit historisk perspektiv. Dette er både forfriskande og spennande, spesielt når ein er van med at Richard Dawkins og hans likesinna nesten gjer eit poeng ut av å ikkje ha lese om religion». Eagleton overser heller ikke «religionens litt treige, men stadig vaksande litlebror ateismen – med alle sine underartar». Dermed er det interessant «at ein av religionens kanskje viktigare forsvararar dei siste åra sjølv er både marxist og ikkjetruande. Dette gjev dessutan forsvaret ein ny grad av truverd, sidan det då ikkje kjem frå dei same, gamle apologetane, men frå ei gruppe som tradisjonelt sett har store motførestillingar mot religion. ⁶

Men det er ikke bare religion som kritiseres for lett. Dessverre behandles også nyateismen for overflatisk og emosjonelt. Luften dirrer mer av slagord enn substans, mer av politisk uenighet enn informert debatt, mer av ordspill enn argumenter. Dermed har flere etterlyst ikke bare et nytt opplag av Svar på tiltale, men også et oppdatert. Det du har i hendene nå, er til og med utvidet.

Underlige påstander og ramsalt polemikk er ikke blitt snauere siden forrige utgave i 2012, enten vi følger mainstream eller alternative media, YouTube, Twitter, kommentarfelt eller diskusjonsgrupper på Facebook. Boken er ikke skrevet av en motstander av religionskritikk, men av en tilhenger av reflektert kritikk. Vi trenger kritikk av livssyn og ideologier, politikk og ståsteder, av ateister vel så mye som gudstroende.

Men det betyr ikke at all kritikk treffer. Eller at nyateismens tidlige fanebærere som Christopher Hitchens kan avfeies med å tilhøre noe så avleggs som døde hvite menn, eller Richard Dawkins med at han i likhet med Trump bør holde seg unna Twitter.

Behovet for en ny utgave er ikke blitt mindre av at så mange fortsatt tror at nyateisters oppgjør med tro og gudsargumenter treffer blink, selv om ikke alt er en innertier. Mens de i realiteten bommer så mye på målskiven at det bør forskes på hvorfor deres påstander ikke bare omfavnes ukritisk, men nærmest religiøst.

Det varierer hvilke innvendinger mot kristen gudstro som har slått gjennom i hvilke kretser, men de som behandles her i boken, dukker stadig oftere opp hos konfirmanter og lærere, i nettdebatter og lunsjsamtaler. Også i livssynssamtaler henger alt sammen med alt. De handler om store fortellinger og følelser, selvfølgeligheter og sympatier, helter og skurker, tilhørighet og protest, etikk og politikk. Så mye sitter i ryggmargen eller stimulerer adrenalinet at mange samtaler bringer frem mer reflekser enn refleksjon. Håpet er å senke både temperatur og tempo. Jeg skal dermed forsøke å puste rolig og ta noen steg til siden, samtidig som jeg ikke kan love å unngå ømme punkter eller ta med alle tenkelige fotnoter.

Mange har lest deler av manus i ulike versjoner. Dere vet hvem dere er, og jeg takker dere alle.

Noe stoff er plassert i fotnoter. Notene som hører til i rammer og tabeller, er plassert sist i boken.

Innledning: Forstand og følelser

For en stund siden satt jeg i en av disse lunsjsamtalene som løser alle verdensproblemer. En ved bordet hadde nettopp lest om seksuelle overgrep i kirken og steining i Somalia, og fulgte opp med å si at intelligente mennesker heldigvis ikke trodde på Gud. Noen gjorde ham høflig oppmerksom på at det ved siden av ham satt en sivilingeniør som gjorde det. Det skal en del til å få et ansiktsuttrykk til å endre seg fortere. Dessverre ble det ikke tid til noen lang runde om saken, så det er uklart om han begynte å tenke at intelligente kan tro på Gud eller konkluderte med at ikke alle sivilingeniører var intelligente.

Hvis noe synes opplest og vedtatt, så er det at gudstro tilhører følelser og tradisjoner – ikke fornuft og tenkning. Blir mannen i gata spurt hva han tenker om kristen tro, ligger sjelden ordet fornuftig ytterst på tungespissen. Tvert imot har jeg møtt flere som sier rett ut at uttrykket «fornuftig kristen» er en selvmotsigelse. Det virker mindre sannsynlig enn en beskjeden bergenser. De færreste oppfatter gudstro som noe foroverlent og fremskrittsvennlig. Nei, dette er en arv fra fortiden. Og ikke hvilken som helst fortid, det stammer fra noe så brutalt og bakstreversk som den mørkeste middelalderen. Skulle ikke det høres negativt nok ut, er det bare å finne frem begreper som bronsealdertro. Med hvilket man mener overtro fra en rå og primitiv tid uten sans for moderne verdier og vitenskap.

Oppfatningen er gjerne at vi ikke lenger trenger Gud for å forklare naturfenomener eller som støtte for moral eller verdier. Sam Harris, en velkjent representant for gruppen som ofte kalles «de nye ateistene», er sterk, klar og tydelig. Hans konklusjon er at vitenskapen gir bedre svar enn gudstro:

Religion besvarte en gang mange spørsmål som nå er lagt i vitenskapens hender. Utviklingen der vitenskapen vinner og religionen svikter, har vært uavvendelig enveiskjøring og høyst forutsigbar. Det viser seg at ekte kunnskap, som både er gyldig og lar seg bekrefte på tvers av kulturer, er det eneste botemiddelet mot religiøs uenighet. Muslimer og kristne kan f.eks. ikke være uenige om årsakene til kolera, fordi uansett hva deres tradisjoner sier om smittbare sykdommer, har en reell innsikt om kolera kommet fra annet hold. Epidemologi vil (til syvende og sist) beseire religiøs overtro, særlig når folk ser sine barn dø. Her ligger vårt håp for en sann ikke-sekterisk fremtid: Når det kommer til stykket, ønsker folk flest å forstå hvordan tingene virkelig henger sammen. Vitenskap leverer en slik forståelse i bøtter og spann, i tillegg til å være ærlig om sine nåværende begrensninger. Religion svikter på begge områdene.⁷

Fortellingen er besnærende: Religion og gudstro vokste fram i en overtroisk fortid som forklaringer på alt fra torden til tyfus. Dette har endt i mange gjensidig selvmotsigende religioner, kjekling og krig. Heldigvis finnes en vei ut av uføret ved en vitenskap som er gyldig på tvers av livssyn og dekker mye av det samme forklaringsbehovet. Tro bør snarest erstattes med viten, noe vi da også ser stadig mer av i våre dager. Antallet ateister vokser i Vesten, mens gudstroende er i motgang.

At gudstro skyldes manglende kunnskap er en svært vanlig oppfatning. Det er dermed ikke underlig at studenttidsskriftet Argument syntes å ha dette som premiss da de tok opp temaet Gud som innledning til en offentlig debatt i 2012.

Det er mulig å fastslå at universets alder er 13,7 milliarder år. Alt dette ble sikrere denne sommeren, da en manglende brikke i fysikkens standardmodell – det såkalte Higgs-bosonet – ble dokumentert i verdens største partikkelfysiske laboratorium, CERN… Om ikke saken var klar fra før, skulle alt nå tyde på at mannen i skyene var tvunget til å ta sitt skjegg og gå. Eller?⁸

Dette har ikke endret seg mye siden den gang. Rudi Kessel nevner tre eksempler i Vårt Land 27.3.2018 på at «moderne vitenskap i dag besvarer spørsmål som før ble relatert til Gud». Men ingen av eksemplene treffer, enten han snakker om Svartedauden som Guds straff, jordskjelvet i Lisboa i 1755 eller Benjamin Franklins «avmytologisering» av torden og lyn. Spesielt siden Kessel hevder det finnes legio av eksempler, bør man forvente at de han nevner er dekkende.

Det er de ikke. Mye henger nok sammen med at noen den gang som nå bruker dramatiske hendelser og ulykker til å kalle til bot og omvendelse. Men det er altså forskjell på naturfilosofi og vekkelsesprekener.

Slik dagens vitenskapshistorikere understreker, tenkte naturfilosofer som William av Conches (1090–1154) at mens mirakler skyldes Gud som griper direkte inn («primærårsaker»), følger naturen normalt lovene Gud har gitt naturen («sekundærårsaker»). At noen forkynnere mente pest, jordskjelv eller uvær var Guds straff, innebar ikke at naturfilosofer unnlot å søke naturlige forklaringer, at man holdt leger unna eller ikke bygget tak på kirker. Albertus Magnus forklarte på 1200-tallet at vi i studiet av naturen ikke trenger spørre etter mirakler, men «hva naturen med dens iboende årsaker kan få til å skje naturlig».

Det hører med å nevne at en katolsk munk, naturfilosofen Andrew Gorden, skrev en vitenskapelig avhandling om elektrisitet i 1744, flere år før Franklin.

Tanken om at må vi se etter naturlige forklaringer når vi studerer naturen, er ikke et barn av opplysningstiden. På mange måter er tvert imot opplysningstiden barn eller barnebarn av middelalderens naturfilosofer. Og for sistnevnte var logikken enkel: Dess mer vi finner av lover i universet, dess mer bekrefter de en lovgiver bak universet.

Det er en moderne myte at oppdagelsen av naturlover erstatter Gud. Men slike forhold er svært lite kjente i norsk offentlighet. Vi finner dem ikke i lærebøker i grunnskolen. De er ikke det første debattredaksjoner tenker på når de skal gi tilbakemelding på kronikker og innlegg eller invitere noen til å debattere kristen tro.

I stedet foretrekkes det som så ofte de seneste generasjonene, å male dommedagsstemning når vi snakker om kristen tro, enten vi er for eller mot. Og ikke bare fordi mange mener at kristne tror på en gammel mann med skjegg på en sky. Noen vil tenke at det er ille at noen i det hele tatt tror på Gud, andre vil tenke at det er ille at så få tror. I kjølvannet av 22/7 viste en serie artikler i Vårt Land at fem av syv av partienes ungdomsledere ikke var kristne. De oppfattet kristen tro verken som relevant eller rasjonell. I tillegg hadde flere møtt kristne som stod for etiske eller politiske synspunkter de ikke kunne akseptere. Når kristen tro heller ikke appellerte til fornuften eller følelsene, fristet det kort sagt mer å melde seg ut av enn inn i klubben. Og selv om man velger å fortsette som medlem, og noen fikk et mer positivt syn etter kirkens deltakende rolle i sorgarbeidet etter Utøya, tilhører dette det som på markedsspråket kalles et lavinteresseprodukt. Undersøkelser viser ikke overraskende at mange av det store flertallet som ikke stemmer ved kirkevalgene, rett og slett ikke bryr seg om hva kirken driver med. Kristen tro er ikke akkurat i vinden i Norge. Bevisste tar avstand, og resten bryr seg ikke.

Briller og bevis

Det er i det hele tatt ikke enkelt å kommunisere noe om kristen tro, selv når man forsøker å oppklare misforståelser. Noen av reaksjonene på Svar på tiltale understreker behovet for en bok skrevet direkte til en selv, spesielt til dem som lengter mer etter erfaringer enn argumenter, eller egentlig ikke er spesielt sinte på kristen tro. Men boken er altså et tilsvar til de som er blitt kalt nye ateister⁹ og New Age, altså to svært ulike grupperinger som har det til felles at de sterkt og klart avviser kristen tro. Ingen av gruppene kan betraktes som nye, selv om de har fått et nytt gjennomslag i media. De såkalt nye ateistene henter holdninger og påstander fra en militant ateisme som hadde vind i seilene fra andre halvdel av 1800-tallet til andre verdenskrig, og fra New Age, fra den type åndelige strømninger som vokste frem i samme periode, enten vi snakker teosofi eller spiritisme.

Samtidig er det slik at vi finner en god del av de samme innvendingene også hos høflige og vennlige ateister, altså ateister flest. Dermed hender det fortsatt at noen deler en av disse talende tavlene på Facebook:

Jeg er en ateist.

Jeg er ikke ateist fordi det er kult.

Jeg er ikke ateist pga. religiøs ekstremisme eller undertrykkelse i noen mørke avkroker i verden.

Jeg er ikke ateist fordi jeg ikke tror at ondskap kan eksistere i en verden med en gud.

Jeg er ikke ateist fordi jeg mener vitenskapen kan motbevise Gud.

Jeg er en ateist av den enkle grunn at

Bevisbyrden ligger på religion.

Hvis du hevder at noe eksisterer, må du følge den naturvitenskapelige metoden for å forsvare dette. Ellers har jeg ingen grunn til å lytte til deg.

Vi skal se mer på argumentasjonen, men kan allerede nå merke oss at kravet er at Guds eksistens (eller noe annet «religiøst») må forsvares ut fra naturvitenskap. Det etterlyses sjeldnere en forklaring på hvorfor dette kravet er rimelig eller hva som faktisk kan vises naturvitenskapelig. Kan metoden jeg bruker ikke finne annet enn konkrete, fysiske, tids- og stedsavgrensede fenomener, er det en selvoppfyllende profeti at den ikke kan finne Gud.

Svar skyldig viste alvorlige svakheter i hvordan nye ateister begrunnet sin egen posisjon og i deres innvendinger mot argumenter for Guds eksistens. Noen ateister mente boken kom rimelig godt ut av dette. I så fall burde logikken være grei. Klarer nye ateister verken å begrunne egne meninger spesielt godt, eller vise at argumenter for gudstro er dårlige, er det liten grunn til å avvise at Gud finnes. Det er i hvert fall ikke opplagt at det største behovet er å gi ytterligere argumentasjon for Guds eksistens. For det som da gjelder, er jo nettopp argumentene som nye ateister mislyktes i å vise var feil.

Men så enkelt er det ikke i praksis. I det minste kommer det an på øynene som ser, eller kanskje er det riktigere å si at bakhodet bestemmer. Da forrige utgave av Svar på tiltale kom i 2012, delte reaksjonene seg i tre. Jeg skal ikke kommentere dem som likte boken. De som hadde noe å utsette, viser hvor mye bakhodet bestemmer: På den ene siden kristne som foretrakk mystikk fremfor noe rasjonelt vanntett, på den andre ateister som slo fast at boken ikke holdt vann.

Vårt Lands anmelder, daværende MF-stipendiat Eskil Skjeldal, startet

med «å takke for at Davidsen dekonstruerer ateistlogikken», og jeg gliser. «For den som ønsker vanntette motargumenter mot nyateistenes retorikk, er denne boken et must.»

Han er til og med

egentlig glad for at Davidsen står på, da har ateistene på Verdidebatt noen som kan kneble dem. Hver gang. Davidsen er en intelligent og disiplinert vaktbikkje som aldri slipper ateistens fillete argumentasjon. Velsignet være Davidsen og hans virke.

Dermed kunne man mistenke at anmelderen likte boken, men den gang ei.

Men for meg blir denne formen for trosforsvar sjarmløs, over-intellektuell, rasjonell og uten levd liv. Det rører meg ikke. […] Davidsen er på jakt etter en rasjonell kristentro. Jeg forstår ikke dette ønsket.

Nei, og det er jo greit nok, vi er alle forskjellige. Men anmelderen nøyde seg ikke med å ønske en annen bok for hans egen personlige utvikling, for hans eksistensielle tvil. Det syntes i stedet som om han oppfattet hele prosjektet som mer skadelig enn nyttig for alle.

Kanskje toppet anmeldelsen seg med at

for meg er Gud langt mer enn empirisk etterprøving og rasjonell argumentasjon: Mystikken og munkevesenets teologi representerer en annen vei til Gud enn Davidsens rasjonelle og blankpolerte paradegate.

Ja, det er avgjort en annen vei, men det betyr ikke at dette er gjensidig utelukkende – eller at jeg tegner kristen tro som en paradegate. Slikt ga grunn til å undre seg over hvor godt han hadde lest boken. For allerede i innledningen understrekte jeg nettopp at argumenter «som virker overbevisende på noen, virker kalde og fremmedgjørende på andre. Noen savner mest spennende tanker, andre savner varme mennesker, noen kanskje begge deler».

Jeg la til at det er misvisende «at livssyn generelt eller kristen tro først og fremst handler om fornuft. Tvert imot vil alle livssyn som er verdt papiret de er skrevet på, appellere til oss som hele mennesker. Selv opplevde jeg å bli trukket i retning av kristen tro både av musikk og litteratur, argumenter og historie, mennesker og miljøer. Jeg hørte på Bach og Larry Norman, leste Tolkien og Lewis, Schaeffer og Chesterton. Og jeg ble med i et kristent studentmiljø med god plass til opplæring og omsorg – samt refleksjon og inspirasjon».

Min erfaring er at mange teologer stiller med et handikap i møtet med tankemessige utfordringer. Man henter ressurser mer fra religionspsykologi enn fra filosofi og naturvitenskap. Resultatet kan dessverre vel så mye bli kollisjon som kommunikasjon. Det mangler ikke vitnesbyrd om dem som har tatt avstand fra kristen tro etter å ha blitt møtt med sjelesorg og nærmest psykologisk diagnose når de kom med ærlige spørsmål om Det ondes problem, Bibelen og Guds eksistens. For dem er det vanskelig å tro annet enn at kristne verken har svar eller engang forstår spørsmålene.

Dermed understrekte anmeldelsen i Vårt Land nettopp behovet for en slik bok når den lettere retorisk spurte

Men hvorfor må gudsbegrepet være logisk sant? Hva om det bærer i hverdagen? Holder det ikke at Gud viser meg veien mot frelse og håpet om en fremtid, i hans hender? Jeg skjønner at Davidsen begjærer å vise at storateistene tar feil, men jeg synes han har viklet seg altfor langt inn på deres banehalvdel. Det blir for teknisk. Jeg savner en bredere tilnærming til Gud.

Hvis teologer lurer på hvorfor gudsbegrepet må være logisk sant, er det vanskelig ikke å spørre tilbake om de selv har en tro som bærer i hverdagen. Bygger man troen utelukkende på følelser, opplevelser og erfaringer, bygger man ofte på sandgrunn. For er noe sant, er det også logisk sant, som for øvrig er noe annet enn logisk bevist. Noe logisk selvmotsigende, som en firkantet sirkel, kan ikke finnes. Foretrekker man en logisk selvmotsigende Gud, foretrekker man en Gud som ikke eksisterer.

Da er man overlatt til en evig søken i det ikke-rasjonelle, uten kriterier for hva man har funnet. Dermed handler dette verken om «mystikken og munkevesenets teologi» eller «Davidsens rasjonelle og blankpolerte paradegate». Selv om jeg altså lurer på hvor noen har det fra at jeg mener veien til Gud er en blankpolert paradegate, er et viktigere spørsmål hvordan vi skal kunne velge mellom alle slags religioner og livssyn som hevder å «bære i hverdagen». Skal vi velge kun ut fra subjektive følelser eller også basert på substans? Gjelder kun anelser eller også argumenter?

Den andre typiske reaksjonen kom fra ateisten Even Gran i Fri Tanke 28.11.2012. Det var også spennende og varmende at han hadde takket ja til forlagets utfordring om å kritisere boken på lanseringen. Forhåpentligvis var det ikke kun for å gjøre den senere kritikken lettere å svelge at også denne anmeldelsen åpnet med ros:

Bjørn Are Davidsen er unik. Ingen i Norge greier som ham å argumentere så godt for gudstro at til og med en ateist som meg blir litt imponert. Han er befriende å diskutere med, fordi den guden Davidsen forsvarer er en noenlunde klart definert tradisjonell kristen gud, i motsetning til liberalteologenes mer tåkete og unnvikende «guden i blikket» og «guden i kunsten». Det kanskje viktigste budskapet Davidsen bringer til torgs, er at hvis man skal tro på noe, så må det være rasjonelt begrunnet. Her ser vi skeptikeren Davidsen i all sin prakt, og her er han og jeg helt på linje.

Men heller ikke den unike Davidsen var lenge i Paradis. Dermed var det bare å stålsette seg når Gran fortsatte med at boken ikke argumenterer for Guds eksistens, men «forutsetter eksistensen av et annet, åndelig, virkelighetsplan, frikoblet fra naturen og de fysiske lovene.»

Og jeg bedrev ikke bare tankefeil, men rene kortslutninger.

For når det gjelder bibelske mirakler mener Davidsen at vi skal tro på eldgamle anekdoter om at Jesus stod opp fra døden eller at Gud delte havet i to. Det er urimelig og irrasjonelt, ifølge Davidsen, å underlegge disse påstandene samme krav til logisk dokumentasjon og stringens som andre fantastiske påstander. Her skal vi bare stole på beretningene, blant annet fordi det var så mange som var vitne til dem. Dette er Davidsens kortslutning i et nøtteskall. Han er en glitrende og kunnskapsrik skeptiker på alle andre områder. Men her gjør han et unntak.

Selv om Gran hadde noen poenger i deler av en lang anmeldelse, var mye, med respekt å melde, heller en kortslutning av min argumentasjon. Jeg kunne sikkert vært enda mer skeptisk, men det betyr ikke at andre bør være så lite skeptiske til egen lesning og motargumentasjon.

For verken i denne eller forrige utgave av boken bare forutsetter jeg eksistensen av Gud eller et åndelig virkelighetsplan. Tvert imot argumenterer jeg så mye for det at en anmelder som Skjeldal steiler. Det er heller ikke slik at jeg hevder (eller mener) at vi bør tro på bibelske mirakler fordi det var mange vitner. Jeg tror ikke på Jesus fordi jeg har latt meg overbevise av «eldgamle anekdoter». Grunnen er motsatt: Jeg tror at Jesus gjorde mirakler fordi jeg tror på Jesus. Ikke fordi jeg føler det må være sånn eller stikker hodet under armen, men ut fra en helhetsvurdering av hvordan kildene fremstiller Jesus, inkludert dem som handler om oppstandelsen, som beskrevet i «Eksisterer Gud?» (2013) og «Gud – mer enn feelgood?» (2015).

Kort sagt svelger jeg ikke mirakelpåstander uten «samme krav til logisk dokumentasjon og stringens som andre fantastiske påstander». Nei, de må vurderes ut fra normale historiske kriterier. De må inngå i en virkelighetsforståelse som ikke er logisk selvmotsigende. De må ha tilstrekkelige former for mening og ikke være rent vilkårlige eller typisk trolldom. Uansett kan vi ikke utelukke at mirakler er mulige, hvis vi skal vurdere om mirakler har skjedd.

For bare å nevne noen av innvendingene.

Som man forstår er det fristende å bruke mye plass på å problematisere denne lesningen av boken, men det er ikke god sportsånd når forfattere anmelder anmeldelser. I stedet vil jeg prøve å presisere og utdype poengene slik at det blir vanskeligere å tolke min argumentasjon på den måten. Jeg skal i de neste kapitlene se nærmere på hva som ligger til grunn for mange av nyateistenes konklusjoner om religion og Guds eksistens, det som på fint kalles for «scientisme» – altså tanken om at kun vitenskapelig viten er reell viten. Er kort sagt naturvitenskap det eneste eller beste verktøyet vi har for å finne ut av hele virkeligheten? For ordens skyld nevnes at spørsmålet ikke er stilt av en postmoderne vitenskapsskeptiker, men av en sivilingeniør med stor sans og respekt for naturvitenskap.

Mye av diskusjonen om religion de seneste årene har handlet om dens plass i det offentlige rom. Hvor påtrengende og synlige skal religiøse få lov å være? Skal vi tillate hijab til politiuniform? Bør det være lov å omskjære guttebarn? Kan vi bruke religiøse argumenter i politikken, eller må vi alltid holde oss kun til sekulære? Hvorfor er det greit å vise til Kant eller Stuart Mill som autoriteter eller inspirasjonskilder, men ikke til Jesus eller Paulus? Er religion per definisjon farlig og opplysningstiden bare god? Stemmer det at det er takket være sistnevnte at kristendommen ble temmet – og at islam trenger samme medisin?

Selv om boken nok ikke besvarer alle slike spørsmål, skal jeg gå nyateistiske bestselgere fra Hitchens, Harris, Dennett og Dawkins etter i sømmene, med nikk til blogger og bøker i samme antiteistiske tradisjon. Bygger disse virkelig kun på fornuft og fakta? Eller er de noen ganger mindre styrt av logikk enn av egen livsfilosofi? Jeg skal også bringe noen argumenter for Guds eksistens, selv om det selvsagt er mulig å problematisere refleksjoner og argumentasjon, særlig hvis man ikke liker konklusjonene. Tenker man at samfunn formet etter religiøse verdier er ensbetydende med sensur og Sharia, er det ikke underlig om man mistror gudsargumenter. Det er useriøst å hevde at alle innvendinger mot Guds eksistens skyldes psykologi, men det er interessant å observere hvor lett ateister kan misforstå gudsargumenter – eller lage seg noen etter eget hode.

Noen spørsmål vil være viktigere enn andre i boken. Jeg kommer til å berøre disse på ulike måter i gjennomgangen av typiske temaer og tanker hos nye ateister. Ikke minst håper jeg å vise at livssyn er noe vi kan snakke rolig om. For samtaler om hva som virkelig er sant og usant, rett og galt, godt og ondt, kan ikke løsrives fra hvordan jeg oppfatter den grunnleggende eller ytterste virkeligheten. Enten er det slik at Gud finnes, eller så er det slik at Gud ikke finnes. Skal jeg komme nærmere svaret på hva slags virkelighet vi lever i, eller om jeg har en rasjonell tilnærming til denne, kommer jeg ikke unna å vurdere hvor godt min virkelighetsforståelse henger sammen. Henger den i det hele tatt på greip? Stemmer konklusjonene med premissene? Er deler av livssynet opplagt selvmotsigende? Stemmer de med ulike typer vitenskapelige og historiske data?

For det andre må vi spørre om det er mulig å ta de logiske konsekvenser av livssynet. I hvilken grad kan jeg leve konsistent etter det? Hvis jeg mener at godhet og likeverd er viktige verdier, bygger dette på premisser som stemmer med hvordan virkeligheten faktisk er? Er verdiene mine bare valgte (altså at jeg bare tror på eller postulerer dem) eller følger de rimelig logisk av grunnsynet på tilværelsen? Det er forskjell på å tro på noe som kan være sant (som at Gud eksisterer) og å tro på noe som ikke kan være sant (som iboende menneskeverd hvis Gud ikke eksisterer).

Og dette handler ikke bare om etikk. Jeg må også se på om min grunnleggende virkelighetsforståelse kan begrunne rasjonalitet, eller om den underminerer denne, f.eks. ved å fornekte min evne til bevissthet og fri vilje og dermed altså fri tanke og fri refleksjon.

For det tredje må jeg spørre om det finnes direkte argumenter for et livssyn (for en kristen vil det for eksempel handle om «gudsbevis», vurderinger av hvem Jesus var, og om han har stått opp fra de døde).

Ikke dommedag ennå

Som nevnt er det ikke vanskelig å male dommedagsstemning om kristen tro, men det er samtidig slik at svartmaling sjelden gir riktig inntrykk. Ikke bare fordi kristen tro er bedre enn enkelte rykter vil ha det til, men fordi det ikke er slik at den har mistet all appell. KRIK – Kristen idrettskontakt – er blant landets største ungdomsbevegelser. Folk flest støtter Frelsesarmeen og Kirkens Bymisjon. Det møter ukentlig flere til gudstjenester enn det er tilskuere til fotballkamper.

Men det begynner å bli noen år siden kirkebakken var det naturlige sosiale samlingsstedet i Norge. Eller at det var akseptabelt å hevde i norsk debatt at det er gode argumenter for at Gud eksisterer. Gjør man det, eller forsøker å forsvare kristen tro mot ulike typer anklager, kan man da ikke være seriøs. Det er vanskelig å gi folk som driver med slikt, noe annet navn enn apologet. Og får noen den betegnelsen, slipper man å ta dem alvorlig. At noen har positive meninger om religion, og tror de kan argumentere for dem, kan ikke bety annet enn at de er forutinntatte og irrasjonelle. Jeg tror likevel det er mulig å forstå at logikken svikter hvis man ser forsvar for et ståsted som et argument mot ståstedet..

Samtidig er det ingen tvil om at livssyn handler om mer enn logikk og vitenskap. Det er ikke enkelt å beskrive hvordan meningsdannelser foregår, men det er vanskelig å komme unna at mye henger sammen med oppvekst og erfaringer, utdannelse, miljø og kulturelle selvfølgeligheter – noen ganger også i opposisjon til dette. Og siden det kan være en tung eller tålmodighetskrevende jobb å sette seg inn i temaer man ikke er spesielt interessert i, handler mye om hvem jeg har som forbilder eller rollemodeller, enten det er foreldre, ungdomsledere eller andre. Og hva som er minste motstands vei.

For spørsmålet er ikke bare om vi skulle ha gode argumenter for at kristen tro er sann eller sunn. Det handler også om moter og miljøer, om temperatur og tiltrekninger. Sosial tilhørighet synes å veie vel så mye som sannhet. Religionssosiologen Rodney Stark mener at konvertering skjer når man utvikler sterkere bånd til medlemmer av en religiøs gruppe enn til de som ikke er medlemmer. Mye skyldes direkte og indirekte bindinger i sosiale nettverk, men også at man får ulike typer belønninger i dette livet og det neste, fra helse, omsorg og mening til frelse og evig liv.

Og så handler selvsagt svært mye om hvor jeg finner det bryet verdt å lete. For mange er nok kristen tro og kristne miljøer siste stedet de vil oppsøke for å finnes svar på livets gåter – og utfordringer. Enten man oppfatter kristen tro mest som moralisme eller masete praksis, som historisk avleggs eller som noe rent teoretisk, en intellektuell øvelse for teologer og filosofer. Dermed er spørsmålet: Hva skal til for å gjøre noe troverdig, engasjerende og verdt å satse på i hverdagslivet?

Tro og troverdighet

De fleste i Norge står utenfor sterke religiøse fellesskap. Mye handler om tradisjon, for ikke å si tidsbruk. Det skal mye til å slutte seg til noe jeg oppfatter som usannsynlig eller lite tillitsvekkende. Saken blir ikke bedre om jeg føler at noe annet alltid er viktigere, lettere eller lystigere. Noe som ikke er vanskelig i det tjueførste århundret. Facebook gir opplevelsen av større og mer spennende nettverk enn forsamlinger. Og så er det mindre forpliktende. Uansett lokker sportssendinger eller skogsturer mer enn kirkegang, i hvert fall denne helgen. Det føles bedre å investere i søndagsfrokost enn søndagsskole. Hva vil naboene tro om jeg rusler i retning av kirken på en søndag?

For her handler mye om stemninger og stemplinger. Hva som gjør at noe oppfattes som troverdig og viktig, vil variere med tid og miljøer, geografi og barndom. Vitenskapelige eller filosofiske argumenter styrer sjelden hverdagen, selv om noen livssyn flyter på mer enn halvkvedete viser om å ha vitenskapen på sin side. At dette ofte er mer kvasivitenskap enn kvalifisert forskning tas ikke så nøye. De færreste er da heller ikke opptatt av å etterprøve det vitenskapelige grunnlaget man hevder å lene seg mot – eller å reflektere over om det støtter livssynskonklusjonene man trekker.

Saken blir ikke bedre av at det sjelden er anledning til inngående samtaler i et flyktig kommunikasjonssamfunn. Selv om det er mulig å bruke flere ord på blogger enn på twitter og facebook, handler begge deler mye om å markere revir. Det holder å si fra hva jeg mener – jeg slipper bryet med noe så avleggs som å argumentere. Dessuten vil mange tenke at livet handler om praksis, ikke om filosofi.

For noen år siden hadde jeg gleden av å høre et foredrag av en heller oppegående, ydmyk og gjennomtenkende forsker. Siden han var mormoner ble jeg nysgjerrig på hva han tenkte om forholdet mellom sitt livssyn, logikk og ikke minst historieforskning. For det er ikke helt til å komme fra at det er reist alvorlig kritikk mot påstandene i Mormons bok om at jødiske stammer slo seg ned i Amerika før Columbus (sagt på en annen måte: man finner ikke spor av noe slikt). Det han la vekt på, var imidlertid den samfunnsmessige nytten av sin tro, av et tett og varmt fellesskap der man tok vare på sine nærmeste og sin neste. Han kunne ikke se noe bedre alternativ hvis man var ute etter et livssyn med positiv effekt.

Nå er det ikke noe galt med nestekjærlighet. Hvis det ikke er mulig å skille livssyn fra hverandre på andre måter, er ikke en praktisk konkurranse i nestekjærlighet den dårligste metoden. Men det synliggjør at sosial tilhørighet og gode følelser kan bety mye selv for svært reflekterte personer. Møter man ikke dette, skal det mye til å akseptere et livssyn. På den andre siden kan det fortelle oss at hvis noen begynner å søke mer rasjonelle begrunnelser, er det ikke sikkert at det finnes ressurser på det området i sitt miljø – selv om det ellers skulle ha mye varme. Jeg kjenner flere som vedgår at de ble ateister av å lese bøker med dårlige argumenter fra ateistisk hold, noen er også blitt det av å møte dårlige argumenter fra kristne. Men oftere handler kanskje det å forlate troen om mistrivsel, og at man har møtt manglende forståelse for nysgjerrige eller kritiske spørsmål.

Nettopp fordi livet handler om både fornuft og følelser, er det ikke enkelt å si hva som veier tyngst, selv når jeg insisterer på at det er fornuften. Det er liten tvil om at flere av de vennligste mennesker jeg kjenner er ateister. Og noen av de vemmeligste er nok kristne. Møter jeg ikke varme og forståelse, skal det godt gjøres å ta til seg selv gode argumenter. Saken blir ikke enklere om jeg er overbevist om at de også undergraver moral og menneskeverd. Eller har en inngrodd skepsis til alt som smaker av besserwissere og biskoper.

Flere ateister enn gudstroende

I 2012 trodde fortsatt et flertall i Norge på Gud. Men utviklingen var tydelig: Om få år ville det være flere ateister enn gudstroende.

Ikke minst så man dette hos ungdom. Selv blant konfirmanter trodde færre enn 40 % at Gud hadde skapt verden og at Jesus var reist opp fra de døde. Drøyt halvparten av disse (23 %) trodde at Gud kan være til hjelp i vanskelige situasjoner. Jeg siterte dermed Ida Marie Høeg, forsker ved KIFO, Stiftelsen kirkeforskning, som sa rett ut at «Dette må være svært urovekkende for kirken».¹⁰

Dessverre virker det ikke som at så mange tok dette på alvor, i eller utenfor Den norske kirke. Det finnes ingen offisiell statistikk, men inntrykket er klart: Det ble arbeidet langt mer med gudstjenestereformer enn gudsargumenter. Antallet seminarer om god sjelesorg overgår langt antallet om gode argumenter for at Jesus ble reist opp fra de døde. Sagt på spissen synes trosopplæringsreformen å handle mer om å lære om kirkelige handlinger enn om grunnen til at Kirken finnes.

Skal jeg dømme etter offentlige uttalelser og samtaler med sogneprester, er det å svare på spørsmål og påstander om Bibelen, Guds eksistens og Jesus dels et blindfelt og dels et stort savn. Det er nok mye av grunnen til at Ungdommens kirkemøte i 2017 (UKM 08/17) gikk såpass sterkt og klart ut om «Tro under press». Mange unge ønsker opplæring i trosforsvar, for å «ta vare på håpet og troen på Kristus som frelser»:

På sitt verste medfører apologetikk at det bygges en mur av argumenter som man kan gjemme seg bak. På sitt beste gir apologetikk innsikt i viktige etiske og filosofiske diskusjoner, og utruster til ærlighet om tro. Å snakke om trosforsvar innebærer altså ikke at kirken definerer seg som et offer eller som et mindretall. Tvert imot mener Ungdommens kirkemøte at Den norske kirke kan og bør lede an i samtaler om tro. Likevel kan enkeltmennesker oppleve at troen utfordres. Innledende samtaler om saken på Ungdommens kirkemøte viser at mange opplever et behov for kompetanse til å imøtegå misforståelser og latterliggjøring av tro.

For en som i mange år har forsøkt å formidle samme poenget, gjør det godt å se at avsnittet avsluttes med at «Ungdommens kirkemøte ønsker derfor at begrunnelse av troen og hjelp til å samtale om tro kan styrkes gjennom kirkelig utdannelse og i menighetenes og organisasjonenes trosopplæringsarbeid.»

Hvordan ble så utviklingen etter 2012? Året etter var det for første gang like mange (38 %) som svarte ja og nei på spørsmålet «Tror du på Gud?». To år senere var det flere ateister enn gudstroende, 39 mot 37 %. Selvsagt stoppet det ikke der. Da IPSOS i 2018 slapp tall fra seneste undersøkelse, viste det seg at trenden var enda tydeligere. Svært mange flere tror ikke på Gud, faktisk nesten halvparten, 46 %. Bare 34 % svarer at de tror, altså drøyt tredjeparten. Blant nordmenn under 40 år er det nå dobbelt så mange som ikke tror på Gud, sammenlignet med dem som tror.

Også en annen endring bør tas på alvor: Bevisstheten er blitt større. Flere tar stilling. Man er rett og slett blitt sikrere i sin sak.

Mens det i alle tidligere undersøkelser har vært 25 % som har svart «Vet ikke», er det nå bare 20 %. Det er altså mer i dag som tyder på at utviklingen fra agnostikere til milde eller militante ateister vil fortsette. Når generasjonene som trodde på Gud forlater oss, overtar de kulturradikale 68-erne, med barn og barnebarn. Knapt noen av dem har hørt et eneste seriøst gudsargument. De fleste tror at kristne må være kreasjonister. De har alle vokst opp i en skole der lærebøkene har spredd tøv om Kirken og vitenskapen, der kristningen er fremstilt dels som triviell og dels direkte skadelig eller til bry. Også her kommer troen av forkynnelsen.

Selv om kristenhat ikke er noe nytt, og Norge ikke er like splittet som USA, øker antiteismen, ikke bare overfor muslimer. Tvert imot synes islam å slippe billigere unna i noen «religionskritiske» fora, selv om det ikke mangler utfall mot muslimer i andre sammenhenger. Skyteskiven er som så ofte kristen tro. Man skal ikke ha vært mange sekundene i enkelte diskusjonsgrupper for å forstå tegningen. Memene som spres etterlater ingen tvil. Kristne er hjernedøde. Bibelen det rene vås, svært skadelig for mennesker og samfunn. Kirken er hyklersk og rir en politisk korrekt populisme for å fremstå som relevant. Jesus slet med sinnemestring og var såpass ustabil at han burde vært lagt inn. I den knallharde kampen mellom tro og vitenskap viser antallet ateister at vitenskapen heldigvis vinner.

Det er ikke bare ateister som opplever fremgang. Mangelen på gudstro trenger ikke bety at man ikke tror på noe overnaturlig. I private lag mangler ikke samtaler om synske og sanne drømmer, healing og forhåndsvarsler om dødsfall. Den man tenker på, ringer. Hunder hyler i stua når eieren omkommer i bilulykke. Mange oppfatter det som troverdig at vi lever i en virkelighet der ånder og energier kan hjelpe oss til mening, helse og velvære. Flere norske bokhandeler har hyller med tittelen «Religion, spiritualitet og helse». Det er ikke enkelt å tolke tallene i undersøkelser de senere årene, men rundt tredjeparten mellom 18 og 34 ser på seg selv som «åndelige, men ikke religiøse» og «har sin egen måte å være i kontakt med Gud på».

Noe som ikke er enkelt å lese ut av disse tallene, er de mange som kan oppgi en litt vag gudstro, men som egentlig ikke er interessert i livssyn og dermed blir lettere brydd av de som tar livssyn på alvor. Selv om man kan oppleve en dragning mot kirken ved de store anledninger, eller når katastrofen rammer, som 22/7, henger nok dette mer sammen med tradisjon og følelser enn tro og tanke.

For det er ikke enkelt å se noe i vår kultur eller i skolens lærebøker som kan gi hjelp til informert refleksjon om livssyn. Det fremgår ikke minst ved at så mange har mørke fortellinger om kristen tro i bakhodet – særlig om kirkens angivelige lange kamp mot vitenskap og moderne verdier. Fremstår jeg som kristen i det offentlige rom, kan jeg fort risikere negative reaksjoner, det gjelder ikke bare hvis jeg inntar upopulære etiske standpunkter. Snakker jeg om følelser eller tradisjon, tennes lunter hos ateister og agnostikere som ser det som en flukt fra vitenskap og virkelighet. Bruker jeg fornuftsargumenter, forsterkes oppfatningen i andre kretser om denne lukkede og firkantede kirken som ikke klarer å åpne seg for mysteriet. Ber jeg, nevner Jesus eller leser trosbekjennelsen, vil mange likegyldige føle seg brydd og skru av.

I tillegg har vi generasjonsmotsetninger. Tenåringer vil sjelden oppfatte at femtiåringer snakker troverdig om livet. Det er selvsagt mange grunner til at ungdom og andre forlater kirken, eller ikke en gang kommer på tanken om å delta. Det er kjedelig, det er avleggs, det er ikke der vennene er, det er morsommere på Snap og Fortnite.

Og så får man sjelden svar på sine spørsmål, selv i en trosopplæringstid. Det gjelder ikke bare de som står utenfor menigheter. Tross mange positive trekk ved kristne høyskoler og folkehøyskoler, er det lite undervisning i kirker og bedehus om tro og vitenskap, Guds eksistens, det ondes problem, om bibelsyn og tekstkritikk, hvordan vi kan vite at Jesus har eksistert, hvordan Det nye testamentet ble til, om vanskelige vers i Det gamle testamentet eller alle påstandene om hvordan kirken har undertrykket verdier og vitenskap gjennom århundrene. Selv om det ikke så ofte skyldes motvilje, er det vanskelig å få lagt til rette for dette eller skape entusiasme når så mye konkurrerer om oppmerksomheten. Samtidig synes nok holdningen noen steder å være at tanke er teori eller livsfjern skrivebordskunnskap. Handler ikke livssyn om liv? Er det ikke Ånden som gjør levende, mens bokstaven slår i hjel? Kirkehistorien er ikke bare fæl, den er kjedelig.

Men ser vi ikke spørsmålene, er det vanskelig å gi svar. I stedet for å ta noen utfordringer utad, er det mer fristende å trygge seg innad. Kristne synes mer kjent med trosbekjennelser enn trosbegrunnelser. Det øves oftere på å synge om troen enn å snakke om den. Dermed står kristne lagelig til for hogg i lunsjsamtaler og familieselskaper, eller når barn, konfirmanter eller studenter stiller spørsmål ved troen. Det kan være fristende å melde seg ut, ikke minst i møte med kranglefanter som er så sikre at de lar være å belegge påstander. Det hele kan bli en ond sirkel. Mangler jeg svar, er det liten grunn til å lytte til spørsmål. Dermed undervurderer jeg både hvor fort innvendinger kan spre seg, og min evne til å møte dem. I stedet for troverdige kristne stemmer er det kritikerne som setter agendaen.

For dette handler ikke bare om fornuft. Hvis vår tid er kjennetegnet av noe, er det nok ikke rasjonalitet. TV-serier om synske har høyere seertall enn serier om naturvitenskap. Snåsamannen trekker flere enn Schrödingers katt. Fire av ti nordmenn støtter Märthas englemystikk. Forskning antyder til og med en sammenheng mellom avkristning og fremvekst av New Age. Vi har en iboende motstand mot snusfornuft og forsøk på å fortrylle verden. Mens man for noen tiår siden i utviklingsoptimismens navn så det som en seier for fornuften at tradisjonell tro mistet sin innflytelse, ser det nå ut til at vinneren er folkelig okkultisme. Religionskritikere som Richard Dawkins kan i større grad stimulere New Age enn ny ateisme. I stedet for det religionsløse tredje årtusen som science fiction lovet oss, har vi havnet i ukebladenes verden.

Mange opplever det dermed ikke så interessant å spørre om noe er «tro» eller «vitenskap». I stedet ser vi at astrologi og alternativ tro markedsføres som vitenskap. For noen gir konspirasjonsteorier like mye mening som religion – og er langt mer engasjerende. Også for kristne kan alternativer til normalvitenskap styrke troen, og ikke minst følelsen av å ha innsett noe som ikke andre har gjort. Likevel er det nok lite vanlig å snakke om fornuften som ressurs i kristenlivet. Predikanter appellerer normalt mer til hjertet enn til hodet. Og prøver de seg på det sistnevnte, er det ofte for å komme med noen friske spark til det man ser som evolusjonslærens tåpeligheter. At en i stedet selv kan bli stående igjen som ganske tåpelig, får man sjelden med seg.

Nye ateister og New Age

Vi faller for fortellinger – særlig når de støtter vårt eget livssyn. Vi elsker å høre om helter og skurker. Bestselgerne for hundre år siden kunne like gjerne handle om heltemodige misjonærer som om heroiske modernister som Nansen. Det er ikke bare i indianerbøker vi leter etter høvdinger som kan vise vei. Anekdoter selger alltid bedre enn argumenter. Bruddet med det tradisjonelle samfunnet og fremveksten av det såkalt moderne for et par hundre år siden, hang sammen med hvem som leverte de mest troverdige historiene. Det var ikke uvanlig med kreativ omgang med fakta. Modernitetens avmytologisering av tradisjonell tro er selv tuftet på myter.

Disse er blitt selvfølgeligheter som sjelden diskuteres. Vi sitter dermed igjen med en rekke vandrehistorier om kirken, gudstro, middelalderen og vitenskapens røtter. Kirkehistorien har vært drevet av frykt for kunnskap og kloke kvinner. Vitenskapelige fremskritt fjerner grunnene til å tro på Gud. Det er opplest og vedtatt at kristen tro var en stor bremsekloss for fremveksten av moderne verdier og vitenskap. Dermed er det ikke mange som vet at mye av dette er motsatt av hva vi «vet».

Vi lever i det hele tatt i en kultur med mange mentale mønstre. Ryggmarg kan styre mer enn refleksjon. Bilder med sitater på Facebook sier mer enn tusen ord. Når så du sist en troverdig kristen i en TV-serie?

Mønstrene jeg har i hodet, bestemmer hva jeg finner sannsynlig og usannsynlig. Noe av dette kan også stimulere det som kalles falsk vitenskap, enten den handler om at pyramidene stammer fra utenomjordiske eller at kirken i middelalderen lærte at jorda var flat. Vi finner dette i alle leirer, selv om noen er mer produktive enn andre. Det hele næres av behov og ønsker. Ikke minst støtter det mine fortellinger om venner og fiender, vismenn og klovner. Man trenger ikke å nevne at man snakker med hester for å erfare sympatier og antipatier. Det er heller ikke nødvendig å anstrenge seg for å finne også kristne som kjennetegnes av mer iver enn forstand. Forkynnere og forsamlinger har funnet alt fra Paktens ark til bevis for at frimurere, arkeologer, biologer og historikere har skjult sannheten. Kristne kan ikke frikjennes fra konspiratoriske tanker, ord og gjerninger.¹¹ Selv om falsk vitenskap oftere forbindes med alternativbevegelsen, finner vi det også hos nye ateister. Utspillene til Sam Harris og Richard Dawkins handler mange ganger om mer enn fornuft og fag. I hvert fall er det vanskelig å finne andre forklaringer på tettheten av feil – og intensiteten i fordømmelser. Alle kan fremme falsk vitenskap, spesielt utenfor sitt eget felt. Som vi skal se, åpner det for mye rart når Dawkins angriper fag som han er stolt over ikke å ha satt seg inn i.

For de nye ateistene er religion farlig. Kristne er intolerante og lite oppegående. Det slås fast at store deler av Bibelen er dypt umoralske. Gudstro kan bare finne sted mot bedre vitende, eller skyldes i beste fall uvitenhet. Forfattere som ligger nærmere New Age, kan røpe at de etter grundige undersøkelser har funnet at Jesus ikke engang har eksistert. Han er blitt til ved en kirkelig konspirasjon. Også enkelte nye ateister støtter dette. Konklusjonen er grei: Kristne bygger beviselig på juks.

Og ikke nok med det. Tilhengere av nye ateister og New Age synes skjønt enige om at ikke bare islam, men samtlige monoteistiske religioner er den største kilden til konflikt i vår tid – og det største hinderet for å løse konflikter. Troen på en «eksklusiv Gud» kan ikke annet enn å skape intoleranse og krig. Skal vi bekjempe ekstreme islamister, må vi lete i opplysningstiden, ikke i kristne impulser.

Mørkets makt

Skal jeg la meg overbevise om at noe er sant, hjelper det å like tanken på at det er sant. Etter noen tiår med myter og motvind, og ikke alltid så urettferdig at det gjør noe, stiller kristne med dårlige kort. Liker jeg ikke konklusjonen, ser jeg sjelden velvillig på argumentene. Det er ikke uvanlig å oppleve debatter som ikke bare handler om å vise at motstanderne tar feil, men at de er farlige.

Vi ser kanskje dette spesielt i politikken. I stedet for å yte historien rettferdighet, brukes den retorisk. Det er dannet en virkelighetsoppfatning og vanetenkning som synes umulig å bli kvitt, tross mange og ulike forsøk på oppgjør, inkludert min egen Da jorden ble flat – mytene som ikke ville dø.¹² Dermed kan generalsekretær for Europarådet og leder av Nobelkomiteen, Torbjørn Jagland, skrive i Aftenposten i desember 2010 at «Nye vitenskapelige framskritt banet i sin tid veien for opplysningstiden i Europa. Jorda var ikke lenger flat.»

Journalisten Kjetil B. Alstadheim følger opp stafetten i Dagens Næringsliv februar 2011, når han, i forbindelse med et forsøk på å få statsministeren til å svare på spørsmål om sorteringssamfunnet, hevder at Dagfinn Høybråten «stod plantet i en lang, men kanskje ikke så stolt kirkelig tradisjon der kunnskap er farlig og folk som mente jorden var rund ble brent på bål». Selv grunnskolenes Nasjonale leseprøver for 5. trinn kunne fortelle i 2016 at ikke mange trodde på Columbus: «De fleste mente at jorda var flat, og at Columbus ville falle utfor en kant om han seilte for langt vest».

Forståelsen er at religion ikke bare er skadelig, den har ikke bidratt med noe positivt. Tvert i mot mener man det er fordi kirken har tilpasset seg utviklingen at vi i dag har rom for kunnskap og kjærlighet, vitenskap og gode verdier. Det er på tide at islam tar hintet og følger i samme spor.

Hva er det egentlig som foregår? Hvordan kan noen tro at dette ikke bare er riktig, men en klok og fremskrittsvennlig retorikk? Enten man tilhører Arbeiderpartiet eller Fremskrittspartiet. Handler det om mer enn behovet for å legitimere politiske fiendebilder? Ja, vi har altså å gjøre med en av vår kulturs store fortellinger, om veien fra fortidens mørke til dagens lys. Og den gjenfortelles i media og skoleverket, populærvitenskap og politikk.

Problemet er ikke faren for å stryke i historie, men at politikere, lærere og forfattere nører opp under forestillinger som er like urokkelige som konspirasjonsteorier. I stedet for å bygge broer og forståelse, bygges barrierer og fiendebilder.

Mange har nok en viss musikalitet for hva som klinger rett når vi snakker om politikk. Men snur vi blikket i retning mørkemenn og middelalder, eller rett og slett religion i sin alminnelighet, har mange lett for å ty til utestemmen. Flere år før nye ateister kom på banen, ser vi dette hos regissøren Svein Sturla Hungnes i forbindelse med teaterstykket Bernarda Albas Hus i 2004. Aftenposten kom ikke med motspørsmål da Hungnes hevdet at «Religion er det verste mennesket noen gang har funnet opp. Det er den som gjør at verden rives og slites».¹³

Mange har gode antenner for hva som er rimelig å si om raser og rentepolitikk, men stivner i jaktstilling når man får ferten av religion. Kulturjournalister kan snakke høystemt om å ta pulsen på samtiden. Samtidig er det ikke bare kjønnsforskere som sliter med å stille seg utenfor eller nøytrale til sitt analyseobjekt. Samtidens puls styrer også skribenters pupiller. Og det er ikke bare sidesynet som svekkes.

Våre perspektiver på fortiden påvirkes av tunnelsyn og blindfelter. Dermed kunne selv en av våre mest researchsterke krimforfattere, Jo Nesbø, for noen år siden skrive i Dagbladet at på 15–1600-tallet forvaltet geistlige «all guddommelig informasjon, herunder at jorden var flat som ei pannekake».¹⁴ Hvor Nesbø har dette fra, er verdig en krim om kulturradikale myter. For historiene er like kjente som de er opplagte: Kirken satte fyr på det store biblioteket i Aleksandria, der all kunnskapen fra antikken var samlet. Den lysende greske matematikeren Hypatia ble myrdet fordi hun var kvinne og hedensk filosof. I middelalderen mente kirken at jorden var flat og slo hardt ned på dem som var uenige. Kopernikus skapte sjokkbølger og ble forfulgt av kirken fordi han fratok oss vår privilegerte plass i sentrum av universet, det som Kant kalte for den kopernikanske vending. Dette er bare noen av mange eksempler på kirkens tåpelige stormløp mot kunnskap og opplysning.

Men siden denne type historier fremstår som velkjente sannheter for flere enn krimforfattere, er det antagelig mindre kjent at ikke noe av det stemmer.¹⁵ I stedet snakker vi om faktoider, om forestillinger som holdes for å være sanne, men som altså er feilaktige. Det stemmer ikke at vikingene hadde horn på hjelmene. Den kinesiske muren kan ikke sees fra verdensrommet. Hitler var ikke ateist.

Nå handler dette om mer enn feil. Hva som er synlig fra verdensrommet påvirker sjelden mine holdninger til andre. Dette går ikke på om vi kvalifiserer til det lokale kvisslaget. Vi snakker i stedet om kulturelle forestillinger som etablerer og forsterker fiendebilder like urokkelige som konspirasjonsteorier. Mytene sitter kort sagt så fast, og spres så ofte, fordi vi er barn av vår tid. Men dette skyldes ikke

dumhet eller ond vilje. Vandrehistoriene er heller ikke uttrykk for en kløktig uttenkt sekulær konspirasjon, selv om enkelte kan fristes til å tro det. Heller ikke på dette området er det lett å finne enkle forklaringer. Skulle vi likevel si noe i én setning, handler dette et stykke på vei om et bevisst opprør mot fortidens autoriteter og en ubevisst tro på dagens. Vi har fått innpodet i generasjoner i skoleverk og populærvitenskap at vi har gått fra en fornuftsfiendtlig fortid til en opplyst nåtid. Det i Vesten som er bedre enn i andre kulturer skyldes ene og alene opplysningstiden. Dette er på mange måter modernitetens skapelsesfortelling. Og i motsetning til dem vi finner i Bibelen, synes det forventet at vi skal ta den bokstavelig som rammefortelling med tilhørende oppbyggelige historier.¹⁶

Nå betyr selvsagt ikke dette at historien er totalt motsatt, at vi har gått fra en lys og strålende fortid til en mørk nåtid. Men historien er både mer sammensatt enn den store fortellingen som mytene bygger opp under og har flere motsatte trekk. Som middelalderhistorikere peker på, har kirkens rolle har vært langt mer positiv og byggende i historien. Men med denne type (og det er mange av dem) bastante myter i bakhodet, er det ikke underlig om mange fortsatt oppfatter at vestlige verdier er i rake motsetning til alt som kirken har stått for gjennom historien.

Dermed finner vi dette også når Fremskrittspartiets Per-Willy Amundsen forsøker å ta et oppgjør med islam i desember 2011. Ikke uventet setter han scenen med verdiene: «Grunnlaget for min politiske overbevisning er ideen om at alle mennesker har egenverdi, en rett til frihet og rom for personlig utfoldelse.»¹⁷

Siden dette er så opplagt, trenger ikke Amundsen bruke plass på hvor ideene er hentet fra, eller hvilke premisser han mener best støtter dem. At ingen ideer kommer rekende på en fjøl affiserer ham ikke synlig. I stedet fortsetter han med honnørordene. Han støtter «vitenskapens vei», «kunnskap, innsikt og et fritt ordskifte», «demokratiet og rettsstaten» og hele det «byggverket vi kaller ’Den vestlige sivilisasjon’».

Han understreker at dette er verdier som kostet kamp.

Veien hit var ingen selvfølge. Tvert om. Den var vanskelig og til tider brutal. Selv om grunnlaget for Vesten kan spores tilbake til antikken, måtte våre forfedre og -mødre gjennomgå 1000 år med undertrykkelse, kristenfundamentalisme og nepotisme (også omtalt som middelalderen), før vi fant tilbake til våre gamle verdier – og gjorde de enda bedre.

Her er så mye sagt og usagt at det ikke er enkelt å vite hvor vi skal begynne. Men siden grunnlaget «kan spores tilbake til antikken» kan vi starte med hva han tydeligvis mener er stedet for våre «gamle verdier». Og da er jo spørsmålet hvor han finner dem.

For verdiene han har nevnt over er ikke uttrykk for noe generelt eller allment ved antikken. Verdiene Amundsen nevner utgjorde ingen form for felles eller bærende visjon som holdt seg sterk og stø gjennom århundrene – eller er lette å få øye på i Romerriket. Amundsen må kort sagt lete en stund i antikken etter verdier som at alle mennesker har egenverdi, en rett til frihet og rom for personlig utfoldelse, enten han ser blant stoikere eller nyplatonister. Det er ingen grunn til å holde pusten mens han leter. Han må også streve noen sekunder med å finne mange steder eller perioder i antikken der «vitenskapens vei» var det saliggjørende og der man vektla «kunnskap, innsikt og et fritt ordskifte», «demokratiet og rettsstaten».

Selv om man kan finne kimer i greske forhold på 3–400-tallet f.Kr. (sokratisk metode, atensk demokrati og aristotelisk tenkning), var dette ikke spesielt levende og logiske forestillinger som kirken og/eller middelalderen kom og ødela på 300-tallet e.Kr. eller i århundrene etter. Tvert imot var disse blitt bremset i romertiden og eksisterte kun i begrenset omfang i enkelte miljøer. Og kirken tok i stor grad over antikkens kunnskapstradisjon. Selv om enkelte kirkefedre var skeptisk til «hedensk filosofi», forbød verken Kirken eller kristne keisere undervisning i antikkens fag. Interessant nok er det tvert imot utelukkende den hedenske keiser Julian den frafalne (331–363) som har nektet kristne å undervise i disse fagene. Og da som et politisk trekk for å underminere kristnes innflytelse på ungdom.

I stedet for den ensidige fortellingen om en mørk kirke som ødela en lys tid, er det mer riktig å fortelle om en lys kirke som reddet oss i en mørk tid. Poenget er ikke at antikken var mørk eller middelalderen lys, men at fortellingen om begge handler om både lys og mørke. Kirkens rolle var likevel langt på vei motsatt av hva Amundsen og andre vil ha det til. I en turbulent tid som ikke manglet katastrofer og kriger, grusomhet og undertrykkelse, også fra kirkens side, bidro munker og monarker, paven og keisere, til å ta vare på mye av det beste fra antikkens arv, møysommelig kopiere skrifter, systematisere og senere gjeninnføre romerretten – og løfte frem tanken på at vi levde i et univers det stod en rasjonell skaper bak og der vi var skapt i en slik Guds bilde. Vi skal si mer om dette senere, når vi kikker på nye ateisters malerier av historien.

En utfordring når vi skriver om religion og rasjonalitet, er at vi er så forskjellige. For noen lokker mystikken, for andre metafysikken. Det er forståelig at de fleste er mer opptatt av fellesskap enn fornuft, mer av TV-serier enn teologi. Jeg forstår at ikke alle ville falt like mye som meg for en progressiv rockemusical lagt til en middelalderverden der et brorskap av naturfilosofer og tidsreisende fantasyforfattere bekjemper ondskap, uvitenhet og aliens. Alle kaster seg heller ikke like sultne over bøker om tro, vitenskap og verdier. Likevel har debatten de seneste årene vist behovet for dette, selv om ingen bok kan tale til det mye omtalte «hele mennesket».

Kapitler og temaer

Hva inneholder boken?

Kapittel 1 setter tonen med å ta opp forholdet mellom tro og viten. Vi ser på ulike betydninger av begrepene og viser at det ikke bare er disse «religiøse» som tror. Når spørsmålet altså ikke er om noen tror eller ei, er det viktige om det finnes gode grunner for denne troen.

I kapittel 2 vurderer jeg scientisme, et tenkesett som løst sagt gjør naturvitenskapen til det eneste eller viktigste verktøyet for å finne sannhet. Jeg presenterer også en enkel modell som viser tendensen til å dele virkeligheten i to helt adskilte deler, i et «vitenskapsspill» (underetasjen) som handler om den objektive verden – og et «verdispill» (overetasjen) som handler om den subjektive. Må vi leve i en splittet virkelighet, eller kan de to etasjene henge sammen?

I kapittel 3 spør jeg hvorfor noe i retning av scientisme kan være fristende. Kan livssyn begrunnes ved vitenskap? Er det mulig å leve som om alle virkelige forklaringer er fysiske og upersonlige, altså i underetasjen som vi nevnte i forrige kapittel?

Kapittel 4 handler om sterke kulturelle selvfølgeligheter. Stemmer disse? Holdt Kirken vitenskapen i sin klamme hånd i tusen år? Var middelalderen en mørketid? Er det slik at vestens verdier for det meste kommer fra opplysningstiden og ble bekjempet av kristne?

Kapittel 5 tar opp påstander og revolverspørsmål fra nyateistiske bøker og nettsteder. Noen vil nok tenke at dette er det eneste kapitlet de trenger å lese – og det er helt greit!

Kapittel 6 går nærmere inn på Sam Harris og Christopher Hitchens, to av de mest kjente nyateistene. Jeg ser spesielt på deres beskrivelser av religion og religiøse, enten man snakker om at religion støtter slaveri eller forgifter alt.

Kapittel 7 er en vurdering av Det ondes problem. Er det en nødvendig logisk motsetning mellom Guds eksistens og eksistensen av lidelse? Trenger vi i det hele tatt å se på gudsargumenter når vi vet det finnes så mye vondt i verden?

Kapittel 8 er en gjennomgang av noen gudsargumenter. Hvor gode er de egentlig? Er det mulig at Gud kan finnes? Er det rasjonelt eller sannsynlig? Selv om vi ikke kan måle Gud i laboratoriet, kan vi lete andre steder enn i følelsene?

Kapittel 9 belyser noen innvendinger mot gudstro. Hvor seriøse er de? Holder de mål?

I kapittel 10 ser jeg mer på den mest kjente nyateisten, Richard Dawkins. Er hans betraktninger om kristen tro treffende? Har han imøtegått gudsargumenter på en god måte? Har han gode argumenter mot Guds eksistens?

Kapittel 11 avslutter presentasjonen av Dawkins. Hvordan leser han Bibelen? Hvordan begrunner han moral? Hvordan svarer han på kritikk?

Når vi ser på nyere oppgjør med gudstro, er vi i gang med samme risikosport som det er å skrive om Da Vinci-koden. Det kan skape sterkere reaksjoner å svare på kritikk, enn å bringe den. Gir det ikke bare kritikerne mer blest, slik at de blir enda større bestselgere? Og kan man i det hele tatt skrive om denne type kritikk uten å virke gretten? Eller, enda verre, kjedelig?

Alle opplever nok ikke at forsøk på fornuftsargumentasjon er like nyttig. For noen er det meningsløst å blande tro og fornuft. Andre kan synes det blir for overfladisk – boken tar jo ikke opp alle avgjørende spørsmål. Det er ingen tvil om at atskillige temaer kunne vært belyst over enda flere sider og fotnoter.

Noen vil sikkert finne det overveldende. Er det virkelig så mange spørsmål, for ikke å si detaljer? Nå er heldigvis ingen forpliktet til å lese boka fra perm til perm første kvelden. Mitt forhold til Gud verken står eller faller med om jeg henger med i alle tankesvingene. Men kanskje kan boka brukes som et lite oppslagsverk? Når Jesus oppfordrer til å elske Gud med all min forstand, kan det være et hint om noen ganger å bruke hodet på troen, selv om man er kristen.

Om ikke annet er håpet at boka kan gi rom for pustehull og refleksjon. De store spørsmålene fortjener at vi senker tempoet. Kanskje kan boka bidra til mer rolige samtaler om religion og rasjonalitet. Det er ikke sikkert at det vi trenger mest i dag er flere sinte stemmer.

1 Religion – eller løgn?

«This imperviousness to reason is, I think, the property that we should most fear in religion», Daniel Dennett.¹⁸

Den norske forfatteren Herman Willis skjuler ikke sin irritasjon i Morgenbladet 29. juni 2007 når han anmelder avdøde Christopher Hitchens’ bitende oppgjør med religion, God Is Not Great. Willis er rett og slett oppgitt: For selv om Hitchens ikke kan gripes i faktafeil («Styrken ved god is not great er at den er etterrettelig og nøktern i omgang med fakta»), er det noe utidig over hans vinkling. Han minner mest om «en av de mest skremmende skikkelser jeg noen gang har sett på en scene», Gregers Werle. I Ibsens Vildanden møter vi ham som

Sannheten i to sko. Mannen som brauter seg inn i det ekdahlske hjem for å lufte ut løgnen slik at den lille familien kan få leve i sannhet. Hver gang lille Hedvig skyter seg, kjenner jeg det samme raseriet velte opp. Raseriet mot denne helvetes Gregers Werle som burde ha holdt seg der oppe på kvisten og drukket seg i hjel sammen med doktor Relling og kandidat Molvig. Hva skal all denne sannheten tjene til? Hva med oss andre? Hva med oss som ikke er sannhetsfanatikere, men bare mennesker som stuller med vårt og prøver det lille vi kan? Nei, sier Hitchens, dere lever på en løgn, og her må det luftes.

Problemet med Hitchens er altså ikke at han har feil, men at hans ærend har noe «kaldt og retthaversk» over seg «som det er god grunn til å bekjempe. Fordi mennesket er så rart og sammensatt, og fordi man som Kant er tvunget til å tenke på ’stjernehimmelen over meg og den moralske lov inni meg’.»

Jeg har sympati med Willis sine hjertesukk. Vi har alle møtt noen som ikke kan akseptere den minste lille usannhet, i hvert fall ikke hos andre. Samtidig kan dette fort misbrukes. Willis gjør her det kjente grepet å løfte livssyn ut av virkeligheten, som da en norsk avis på 80-tallet stilte det bevingede spørsmålet om Scientologi-kirken var «religion eller løgn?». Vi må ha lov til å kritisere livssyn med fornuften, selv om det kan være en fare for å ta livsløgnen fra noen. Selv religiøse må ha rett til å ta feil. Vi kan ikke gi religion diplomatisk immunitet.

Men det slår begge veier. Vi må også kunne kritisere kritikken. Vi må også kunne påpeke at for eksempel Hitchens – i motsetning til hva Willis tror – definitivt ikke var «etterrettelig og nøktern i sin omgang med fakta». Vi snakker rett og slett om en journalist som gjorde karriere på vittige – og vanvittige – provokasjoner. I det hele tatt er det få som har scoret lavere på ukebladenes nøkterntester enn Hitchens. Som vi skal vise, er tettheten av feil og fordommer blant de mange svakhetene ved god is not great. Resultatet blir ikke bedre av en pussig mangel på forståelse for grunnlagsdebatt. I stedet for å vise at hans eget syn er sant, spiller boken på at det er selvfølgelig. Som så mange argumenterer den langt mindre for et ståsted enn fra et ståsted. At lite av dette oppdages eller kommenteres av norske anmeldere eller ateister, kan vanskelig tas som annet enn bevis på blindfelt. Selv om vi kan risikere å rokke ved en livsløgn ved å si noe slik.

Tro og viten

Hvis det er noe vi vet, er det at tro og viten er motsetninger. Mens tro handler om fastlåste forestillinger, går vitenskapen fremover med nye funn. Tro krever at vi fornekter observasjonene, vitenskapen endrer seg med dem. Dermed er tro og vitenskap dømt til å være motsetninger og i strid, slik historien da også viser. Den engelske avisen The Guardian har kommentert det slik:

Hvis det ikke er religion som er den største trusselen mot rasjonalitet og vitenskapelige fremskritt, hva er det da? Kanskje alkohol eller fjernsyn eller avhengighetsdannende videospill? Men selv om alle disse svøpene – eller blandede velsignelser – kan knekke vår beste dømmekraft og tåkelegge våre kritiske evner, har religion en egenskap som ingen av dem kan skryte av: Den ikke bare lammer oss, den hedrer denne lammelsen. Mennesker blir hedret for sin evne til å leve i en drømmeverden, til å beskytte sine sinn fra faktisk kunnskap og ta sine viktigste beslutninger i livet ved å lytte til stemmer i hodet som de fremkaller ved ritualer som er laget for å beruse dem.

Det pleide å være slik at vi unnskyldte fyllekjørere som krasjet med at de ikke var helt ved sine fulle fem, men vi er nå oppegående nok til å snu dette på hodet og holder fyllekjørere dobbelt skyldige siden de i det hele tatt setter seg i en så uansvarlig posisjon. Det er på høy tid at vi snur også den offentlige holdningen til religion. Vi bør se alle samfunnsmessig destruktive utslag av religiøs lidenskap som skammelig og ikke hedersverdig, og holde de som fremmer dem – predikanter og andre apologeter for religiøs fanatisme – like ansvarlige som bartendere og verter som sender farlige bilfører ut på veien. Vårt motto bør være: Kjære venner, ikke tillat at venners liv blir styrt av religion.¹⁹

Mange tror dette. Ser vi nærmere etter, observerer vi imidlertid fort at nyansene er mange. Vårt ofte velmente skille mellom tro og viten styrkes dessverre av en språklig felle. Som de fleste kulturer farges vi av våre begreper. Blir ordet tro først og fremst brukt i religiøs sammenheng, og ofte som synonym for overtro, oppfattes det fort som blind og ubegrunnet gjetting. Men selv om «tro» er noe annet enn «viten» er det ikke gitt at dette alltid må handle om motsetninger. Tvert imot kan tro på ulike måter gi premisser for viten – også for vitenskapelig. I tillegg har ordet ulike betydninger i ulike sammenhenger.

Tro som sannsynlighet

Kanskje kan det hjelpe å se på engelske begreper. Ordene ’belief’ og ’faith’ overlapper noe i praksis, men litt enkelt sagt handler én type tro om ’belief’, hva jeg antar ut fra ulike begrunnelser – ikke hva jeg gjetter vilt.²⁰ Dette er på mange måter en tankemessig form for tro. Den dreier seg i stor grad om fornuft og sannsynlighet. Vi spør etter grunner for vår tro og lander på det som vi finner sannsynlig. Spørsmålet om hvem jeg tror vinner tippeligaen er et annet enn hvem jeg håper gjør det. Skal jeg lage en salgskampanje, er det ikke uten begrunnede forventninger til hvilke virkemidler som kan gi hvilke resultater. Skulle jeg spådd helgeværet, ville jeg nok bygget mer på gjetning enn Meteorologisk institutt gjør.

I mange slike vurderinger vil det være et fruktbart og nødvendig samspill mellom ulike former for tro, antagelser og premisser.²¹ Det samme gjelder også når vi kommer til forhold som naturvitenskap. Den verken oppstod eller virker i noe tankemessig vakuum. Selve det vitenskapelige prosjektet er knyttet til min – og min kulturs – virkelighetsforståelse. Ideen om i det hele tatt å drive naturvitenskap, henger sammen med troen på regelmessigheter i naturen. Den kan heller ikke løsrives fra en tro på gyldigheten av våre observasjonsevner og tankeprosesser – og at vitenskap er viktig og verdifullt. Her er det ikke slik at det gjelder å vite, ikke å tro. Nei, vitenskapelig viten bygger på tro. Og da snakker vi om typer av tro som kan gis ulike begrunnelser og betoninger, som i noen grad og på ulike måter kan fremmes eller hemmes av religiøse retninger.

Når vi snakker om tro i denne betydningen, forstår de fleste at vi alle er troende, selv om man kan vegre seg for å si det på den måten. Spørsmålet er likevel ikke om jeg tror eller ei, men hvilke grunner jeg har for hva jeg tror. Naturvitenskap er ikke noe unntak. Synet på naturvitenskap henger sammen med synet på naturen, på rasjonalitet, empiri og verdier. Hva slags univers ser vi prinsipielt for oss? Tror jeg at naturen styres av guder som opptrer etter innfallsmetoden, som Tor med hammeren? Det gir andre perspektiver å se for seg en verden der alt egentlig er ånd eller bevissthet – enn en verden som stammer fra en ubevisst natur.

Lever jeg for eksempel i et jødisk-kristent tenkesett, kan jeg være overbevist om at den skapte naturen er regelmessig. Jeg trenger ikke løfte på skuldrene og si at «Guds vilje skjer», som om han styrte verden etter innfallsmetoden. Gud har lovet å være trofast og holde universet oppe hvert sekund. Når jeg gjør et eksperiment, har jeg en begrunnet tro på at naturen vil følge samme regler hver gang. I en slik setting vil jeg finne empirisk vitenskap meningsfull og mulig.

Samtidig har dette en annen effekt. Nettopp fordi jeg tror at naturen er regelmessig, gir det mening å snakke om mirakler. Hadde mirakler vært regelen, eller det ikke hadde vært noen regelmessighet, ville de ikke vært mirakler. Skjer hva som helst når som helst, er det umulig å si at noe er uventet eller umulig. I en regelmessig verden vil imidlertid mirakler både være unntakstilfeller og vanskelige å fange på en naturvitenskapelig radar – hvis jeg da ikke skulle hevde, som Snåsamannen, at jeg stadig kanaliserer mirakuløse krefter. Og ikke nekte å la meg teste.

Når jeg tror at naturen er mulig å forske på, er det takket være den samme Gud som kan gjøre mirakler. Innenfor et slikt tenkesett, kan troen på både vitenskap og Gud faktisk styrkes av mirakler. De er unntakene som bekrefter regelen. Kan Gud gjøre mirakler, kan han opprettholde vanlige naturprosesser. Det er ikke slik at troen på mirakler prinsipielt eller historisk sett har vært en motsetning til troen på naturlover. Tvert imot har troen på at vi lever i et univers der mirakler er mulig, falt sammen med en tro på at vitenskap er mulig.

Nå kan vi ikke late som om kristen tro har vært alene på banen. Mange har lagt grunnlaget for moderne vitenskap, for en gjennomført empirisk utforskning av naturen for å teste og utvikle fysiske teorier og matematiske modeller. Vi finner røtter også i gresk, indisk og arabisk jordsmonn, selv om mye her har handlet om geometri, astronomi, optikk og matematikk. Den europeiske middelalderens tenkning ga likevel prinsipielle og avgjørende impulser til troen på at det vi kaller moderne vitenskap var mulig og viktig. Med renessanse og reformasjon kom nye begrunnelser og motiver, inkludert behovet for å markere avstand til, og ofte svartmale, den nære fortid. Mens man før i stor grad brukte naturfilosofi til å mestre seg selv, ble den i stadig større grad brukt til å mestre naturen. Prosjektet ble forsterket av stadig bedre observasjonsmuligheter med teleskoper og andre måleinstrumenter. Og ikke minst av at det ga resultater. Mens det fram til 1800-tallet hadde vært liten sammenheng mellom vitenskap og teknologiutvikling, kom nå en stadig tettere forbindelse.

Tross skepsis til misbruk, er vitenskap blitt en selvfølge for de fleste. Selvfølgeligheter kjennetegnes imidlertid av at vi sjelden tenker over dem. Vi har vanskelig for å innse at andre kulturer og livssyn kan ha dårligere grobunn for noe som vi finner så selvsagt som etterprøvbar vitenskap. Men leser vi nyateister, ser vi en utstrakt bekymring for at religion skal veie mer enn vitenskap, for eksempel ved at kreasjonisme skal få plass i skoleverket. Tanken om at livssyn kan hemme eller fremme vitenskap er altså ikke fremmed, selv om den brukes til å advare mot religion.

Hvor riktig er det at religion (som altså forstås som blind tro) – er en trussel mot vitenskapen (som altså forstås som begrunnet viten)?

Nå er det ikke enkelt å svare på dette, siden religion kommer i så mange farger og fasonger. Spørsmålet er ikke om noe er tro, men om hva man tror – og hvordan man begrunner sin tro og forholder seg til vitenskapelige konklusjoner. Og som nevnt over er det enda viktigere å se på hvilken sammenheng det er mellom denne troen og vitenskapelige premisser.

En av de viktigste øvelsene jeg kan gjøre, er å se min egen kultur utenfra. Hva vi oppfatter som troverdig, og hvilke grunner vi synes er gode for å tro på noe, varierer med tid og kulturer. Skulle en overbevist viking spå været, ville han vært mer opptatt av Tors humør enn av lavtrykk. En azteker ville desperat forsøkt ved ritualer og stadig mer desperate offerhandlinger å holde liv i gudene som styrer universet etter sine behov. En nyplatoniker på 300-tallet ville fokusert mer på indre syner av sannhet, enn på observasjoner av naturen. Når han ikke var ute etter bedre grunnlag for å lage horoskoper. Sanseerfaringer var rett og slett en mindreverdig form for kunnskap. Dette er blant årsakene til at moderne vitenskap ikke fikk grobunn i senantikken eller sentral-Amerika.²²

Det er vanskelig å komme fra at det er en sammenheng mellom hva jeg tror om virkeligheten og hvordan jeg ser på mennesket, moral og vitenskap. For meg er ikke spørsmålet om vi er blitt til ved evolusjon eller ikke, men om hvor vi dypest sett kommer fra. Er hele historien om alt utelukkende naturprosesser, eller finnes det også andre historier? Stammer universet fra noe rent upersonlig, gir det et annet perspektiv enn om vi er skapt i Guds bilde, uansett hvor mye det, biologisk sett, har skjedd ved evolusjon. Selv om vi bør se etter naturlige forklaringer på naturlige forhold, er det en kristen tanke at det ikke er i motsetning til at Gud handler. Bibelen forteller om en Gud som styrer verden gjennom vanlige naturprosesser. Det kan til og med skje når det fortelles om store mirakler.

Et klassisk eksempel er når Moses og israelittene må over Sivsjøen mens faraos soldater nærmer seg. Leser vi Andre Mosebok 14,21–22 ser vi også en naturlig forklaring: «Da rakte Moses hånden ut over havet, og Herren drev havet bort med en sterk østavind som blåste hele natten, så havet ble til tørt land. Vannet ble kløvd, og israelittene gikk tørrskodd tvers igjennom havet.» Et TV-team ville tross mengder av måleinstrumenter ikke registrert noe mer uvanlig enn en sterk vind som blåste hele natten. Det er kort sagt en sentral kristen tanke at Gud kan handle gjennom naturen, selv når vi ser for oss ganske spektakulære mirakler. Kan Gud bruke noen timer selv når tiden er knapp, som med Moses, kan han bruke lang tid når tiden egentlig ikke spiller noen rolle, som i skapelsen. Det er uansett ikke varigheten som er poenget.

Samtidig er det slik at hvis vi alltid (også når vi er utenfor forskningslaboratoriet) ser alt som utelukkende natur, kan vi miste viktige perspektiver. Hvordan vi begrunner og oppfatter forhold som personlighet, verdi, individualitet og fri vilje, avhenger av vårt syn på virkeligheten. Er rene naturprosesser hele fortellingen, er spørsmålet hvordan jeg kan unngå å konkludere med at også viljen og tanken er styrt av krefter utenfor min kontroll. Og i så fall er det et godt spørsmål hvordan jeg kan tro på personlighet og frihet, og tilhørende moralsk ansvar. Det er store forskjeller på hvilke ressurser ulike livssyn har å tilby på dette området. Selv om ingen verdier eller virkelighetsforståelser lar seg bevise absolutt, kan vi ha gode grunner til å velge noen fremfor andre. Religioner er mer forskjellige enn epler og pærer, spesielt i kjernen. Langt fra alle livssyn stiller med noe i nærheten av en fjellgrunn å forankre vitenskap og verdier på.²³

Tro som tillit

På den andre siden dreier tro seg om tillit – på engelsk «faith» eller «trust». Denne troen er ikke løsrevet fra tanken, men handler i større grad om relasjoner, følelser og vilje. Den ligger nærmere uttrykk som å være trofast og troverdig. Når noen ber meg om å tro på dem, er det ikke på deres eksistens. Denne type tro krever noe annet enn filosofiske eller vitenskapelige vurderinger. Jeg har tiltro til at mine venner vil stille opp i en knipe. Jeg må på en måte satse på dette. Jeg kan ikke bevise det formelt – og det er litt uhøflig å forsøke – men jeg kan likevel ha gode grunner til å tro at deres vennskap er mer enn ord.

Det er noe av det samme kristne legger i å tro på Jesus. Jeg har rett og slett tillit til at det han har sagt og gjort, gjelder for meg. Jeg har tillit til at det ikke er nødvendig å prestere noe moralsk eller intellektuelt for at Gud skal tilgi meg. Jeg trenger ikke engang å føle noe. Jeg har tillit til at Guds nåde er nok. Selv om jeg kan kjenne anger og ane hvor galt det var, er det ikke min tanke eller etikk som gir tilgivelse for å ha krenket og forsømt Gud og mine medmennesker i tanker, ord og gjerninger.

Gudstro handler rett og slett – eller bør handle – om både følelser og fornuft, om empiri og erfaringer. Uansett hvilken type tro vi snakker om, eksisterer den ikke i noe vakuum. Bibelen ber oss aldri droppe hodet eller hjertet. Selv om det ifølge Bibelen dypest sett er Gud som skaper min tillit til ham, er det ikke grunn til å hevde at det kun kan skje gjennom følelsene.

Det vi ofte kaller for gudsbevis dreier seg, som vi skal se, i stor grad om å vurdere sannsynligheten for at Gud finnes. Men selv om noen på filosofisk grunnlag skulle bli overbevist om Guds eksistens, er det ikke sikkert at man automatisk får tillit til Gud eller tro på Jesus. Fornuft og følelser trekker ikke alltid i samme retning. Å tenke seg frem til filosofenes Gud er noe annet enn å møte Abraham, Isak og Jakobs Gud. Men gir jeg avkall på fornuften, er jeg et lett bytte for fordommer og fanatikere. I tillegg kan en mer eller mindre intellektuell eller intuitiv sannsynliggjøring av Gud, bidra til å fjerne noen barrierer. Det gjør det lettere å åpne seg for Gud som en person jeg kan ha tillit til, som en levende realitet jeg kan oppleve.

Når dette er sagt, må vi ikke underslå at for noen kan sterkt negative følelser overfor kristne – eller religion generelt – føre til at man blir ekstra skeptisk til deres fornuftsargumenter. Det er ikke enkelt å akseptere argumentasjon for konklusjoner man misliker. Få lytter avbalansert til IS-krigere. Ingen av oss er nøytrale eller uten baktanker når vi vurderer Guds eksistens. Det betyr ikke at vi kan la være å bruke hodet også når vi snakker om religiøs tro. Men vi må ikke tro at hodet er alt. Hjertet har sine grunner som forstanden ikke kan forstå, enten vi er for eller mot Guds eksistens. Gud avvises oftere ut fra likegyldighet og lidenskap, enn logikk.

Tro og tenkning

Negative syn på kristen tro og Guds eksistens, kan forsterkes av mangel på brukbare svar på ærlige spørsmål. Lever jeg i en tradisjon der tro nærmest per definisjon er løsrevet fra fornuften, er det ikke uventet om jeg er svar skyldig når noen angriper og avviser troen. Har jeg ikke tenkt over spørsmålene er det ikke enkelt å gi tankevekkende svar. Jeg kan gjemme meg unna ved å si at det er viktig og bra å tro, uansett hva man tror, bare man er oppriktig. Men dette slår fort tilbake, og ikke bare i perioder med terror og ekstremisme. Hvis tro utelukkende handler om følelser, står både enkeltpersoner og kulturer lagelig til for hogg fra et bredt spekter av følelser – frakoblet fornuften.

Det er nettopp denne oppfatningen såkalte nye ateister som Richard Dawkins målbærer: Tro er ikke bare blind, den er totalt uten bevis. Ikke nok med det, den går mot alt som er av evidens. Tro er tro, tenkning er tenkning. Og Dawkins er ikke alene. Han får til og med ubevisst støtte av kristne som fromt og ensidig snakker om troens nådegave. Resultatet er at tro i allmennkulturen fort blir oversatt til det å mene noe – uten en eneste god grunn. Snakker kristne til og med om å ha stor tro, oversettes det til å mene noe i desto større strid med hva man ellers vet.²⁴

Og ser man slik på tro, kan noen og hver begynne å kaldsvette. Åpner man for tro uten begrunnelse, åpner man for hva som helst. Uten tanker eller kriterier er alt like greit. Hvis det eneste som gjelder er min oppriktige opplevelse av tingene, er det like greit å tro at engler hjelper meg å finne tapte nøkler som å tro at utenomjordiske maler huset mitt. Hvis det eneste kriteriet er at en åndelig leder sier det, hopper man når han sier hopp. Eller tar på seg nærmeste bombebelte. Saken blir ikke bedre av at trosretninger da ikke har andre valg enn å rope høyere eller finne større kniver hvis man blir motsagt. For man har ikke egne argumenter og hører ikke på andres. Hvis dette er i bakhodet når noen møter religiøse, er det ikke underlig om man er mer enn lettere bekymret. Ser jeg på all tro som blind, blir det et moralsk anliggende å bekjempe alle typer tro. Kan hvem som helst når som helst tro på hva som helst, er det ingen grenser for vås og vilkårlighet. Da er det umulig å føre samtaler som kan påvirke.

Logikken fører til ganske besnærende spørsmål. Hva i all verden kan man gjøre overfor noen som ikke lar seg påvirke av logikk eller lover? Og som fortsetter å vise hvor mye ille de kan stelle til? Selv om slike oppfatninger av religiøse deles i enkelte grupper, er nok ikke denne type skremmebilder vanlig. Vi får likevel håpe at ingen med personlighetsforstyrrelser og våpenlisens tar nyateister og nettdebatter for mye på ordet.

Men selv om man ikke oppfatter religiøse som trusler, er det heller ikke slik at man tenker så veldig annerledes om tro på universiteter og høyskoler. Det er sjelden å se noen forsvare at det er gode og rasjonelle grunner for å tro på en eller flere religioner. Skal en religionsviter oppfattes som seriøs, plikter hun tvert imot å være kritiker og ikke forvalter av religiøse tradisjoner. Dermed kan jeg nok som kristen få faglig støtte i møte med antikirkelige konspirasjonsteorier og fordomsfulle sensasjonsoppslag. Men ikke for det jeg tror på disse.

Siden selve forskningsmetoden av gode grunner ikke kan slippe til noe overnaturlig, vil all forskning automatisk lene seg på naturlige forklaringer. Alternativet er uvitenskapelig. Spørsmålet er ikke om religion har en rent naturlig evolusjonshistorie, men hva som var de biologiske, sosiale og kulturelle mekanismene. Skal man holde seg til det strengt vitenskapelige, må man i utgangspunktet avvise at kristen tro har noe med sannheten å gjøre.

Dermed er det bare å innrømme at denne boken ikke holder seg kun til det strengt faglige. Den er et personlig svar på den type kritikk, konspirasjonsteorier og krasse angrep som har kommet i en stigende strøm de seneste årene. Og den bringer noen garantert ikke helt vitenskapelige hjertesukk, påstander og polemikk.

Målet er ikke noe i retning av formelle bevis for kristen tro, selv om gudsargumenter kan ha mer for seg enn det er vanlig å tenke. Om ikke annet, håper jeg å vise at mange innvendinger ikke holder. Ingen livssyn lar seg bevise, men noen er bedre eller dårligere begrunnet, mer eller mindre sannsynlige. Og da ikke bare ut fra hva jeg sterkt føler som selvfølgelig sant akkurat nå. For underforståtte, ubevisste og ubeviste selvfølgeligheter veksler fra tiår til tiår, noen ganger oftere. Hevder noen å bygge et livssyn på fornuftige grunner, og ikke minst angripe andre livssyn ut fra fornuften, bør man være motivert for å ta noen steg til siden og se disse grunnene fra andre vinkler. Viser det seg at man stadig bommer på det man med rimelighet kan kalle fornuft eller fakta, bør man også være ærlig nok til å innrømme det. Og kanskje revurdere noen av sine egne selvfølgeligheter.

For selv om studier kan tyde på at media, særlig lokalaviser, tross alt er mer positive enn kritiske til kristen tro, bryter de sjelden med selvfølgelighetene. Vi ser dette i omtaler av kirkekritiske bøker fra Da Vinci-koden til Dawkins. Man kan skrive skarpt om tonen og temperamentet, eller om banale personskildringer. Men selv negative anmeldelser arresterer sjelden åpenbare bommerter, ikke engang når omfanget nærmer seg det pinlige. Enkelte roser dem til og med for research og etterrettelighet, som Willis gjorde med Hitchens.

Muligens kan det skyldes misforstått høflighet, eller en tro på at det ikke er så farlig med feil. For religion handler jo uansett ikke om fakta, heter det. Men det er nok mer nærliggende å tenke at grunnen er mangel på blikk for bommertene. Man ser dem rett og slett ikke.

Resultatet er ikke veldig konstruktivt i en debattkultur som handler mest om stempling og slagferdighet. Mens opplysningstiden og det moderne prosjektet hevdet at kristen gudstro skyldtes mangel på kunnskap og fornuft, antyder media og bestselgere vel så mye at oppgjør med gudstro mangler dette.

Kanskje kan påstander og argumenter si noe om holdbarheten i eget ståsted. Kritiserer man andre med sterke innslag av nonsens, til varm applaus fra egen leir, er det ikke uventet om man mister noe av tilliten til denne leiren. Så er håpet at boken som du nå leser, ikke kritiserer noen med for mye nonsens.

2 Vitenskap og virkelighet

«Won’t Get Fooled Again»

Pete Townshend, The Who, 1971

Vi har alle opplevd disse samtalene vi vil ut av fortest mulig. Og det gjelder ikke bare når vi møter selgere eller slitsomme personer. Mange livssynssamtaler kan bli såpass brysomme at vi rykker i fortøyningene mens kikkerten søker nærmeste havn. Selv om tonen kan være god, kan samtalen gå i ring eller bli kretsmesterskap i hvem som kan gjenta seg selv mest. En velprøvd måte å slippe unna er ved å sette motparten i forlegenhet. Blant flere vellykkede metoder (vi skal ta opp en annen i kapittel 6) er å si rett ut at vitenskapen har motbevist kristen tro. Eller mer forsiktig at du må vite – ikke tro. For tro er ikke bare fiksjon, det er noe farlig. Begynner jeg først å tro på noe som helst, kan jeg når som helst tro på hva som helst. Gir jeg troen lillefingeren tar den hele hånden. Eller egentlig hodet.

For noen er nok slike appeller mest ment som debattstoppere, eller for å markedsføre eget alternativ. Human-Etisk Forbund (HEF) hadde i desember 2011 en kampanje basert på en quiz, med den forbilledlige tittelen Stå for den du er. Spørsmål 10 lød «Tror du på ting som ikke kan bevises?» Selv om det krever mye tro å svare annet enn ja på dette, fikk alle som svarte høre:

Vi i Human-etisk forbund mener at de beste metodene vi har for å avdekke virkeligheten er kritisk fornuft og vitenskapelige metoder. Metodene er ikke ufeilbarlige, og sannheten finner vi kanskje aldri. Men vi kan nærme oss gjennom åpen og kritisk meningsbrytning.²⁵

Som i alle debatter er det viktig å få honnørordene på sin side. Siden dette er et utspill fra HEF er det vanskelig å unngå at mange – ikke bare deres egne medlemmer – tenker at gudstro og religion og sånt har liten støtte i kritisk tenkning eller vitenskap. Men det er i hvert fall godt å se at man ikke uten videre begrenser seg til sistnevnte. For livssyn handler om mer enn vitenskapelige konklusjoner som altså ikke kan gi oss svar på spørsmål om verdier eller mening, menneskeverd eller etikk.

Likevel ligger det et ganske stort spillerom i uttrykket kritisk fornuft, for ikke å si forpliktelse. Man trenger verken lupe eller doktorgrad for å se at spørsmålet om hva som er virkelighet, handler om mer enn vitenskap. Det finnes rett og slett en mengde gode analyser og argumenter for dette, selv om ikke alle som bruker honnørordet kritisk fornuft kommer på å lete. I hvert fall synes det ikke som mange såkalte nye ateister har anstrengt seg. Deres ukritiske (det er dessverre fristende å si naive) henvisning til «vitenskap» som avgjørende autoriteter viser forbausende lite refleksjon. Dermed får vi facebookmeldinger som nevnt i innledningen om at Bevisbyrden ligger på religion der det videre heter at «Hvis du hevder at noe eksisterer, må du følge den naturvitenskapelige metoden for å forsvare dette. Ellers har jeg ingen grunn til å lytte til deg».

Dette er klar tale, men uklart tenkt. Noe handler nok om definisjonen av ordet «tro» slik vi berørte i forrige kapittel. Samtidig er dette en uttrykksform som forteller noe om hvor sikre mange ateister er på sin egen posisjon. De vet de har sannheten, vitenskapen, moralen og fremtiden på sin side – og at tro er det motsatte av hva de selv står for. De ser seg selv som tenkende opplyste i kamp mot primitive troende. Oppfatter jeg min egen posisjon som ikke bare opplagt og selvsagt, men grunnleggende god, skal det mye til å anstrenge meg for å forstå motforestillinger. Eller mine egne motiver.

Jeg skriver ikke dette som motstander av vitenskap eller i et forsøk på postmoderne forsvar for et mangfold av rasjonaliteter. Tvert imot har jeg som kristen og sivilingeniør lenge hatt interesse for etterprøving av påstander. Dette handler både om Paulus’ formaning om å prøve [vurdere] alt og holde fast på det gode (1. Tess 5,21), og om erfaringer fra tidlig i tenårene da jeg ble dratt etter nesen av Erich von Däniken og andre spekulative sensasjonsforfattere, enten de nå mener pyramidene er bygget av aliens eller at sjøormen finnes.²⁶ Et resultat har vært noen titalls artikler om kultarkeologer, sjøormer og Da Vinci-koden, samt et og annet oppgjør med konspirasjonshysteri som chemtrails og Tesla-teknologi.²⁷ Det har også ført til bidrag i debatter, foredrag, bøker, radio og TV om alt fra konspirasjonsteorier til kritisk tenkning.

Men den som stikker hodet fram, står som kjent lagelig til for hogg. En utilsiktet bieffekt av å være «kristen skeptiker» (smak litt på uttrykket) har vært å havne i en kryssild. Jeg har mye empiri på at det å kjempe som kristen for vitenskap og rasjonalitet skaper atskillig debatt og demagogi. Det er gjort opp til flere observasjoner av skulderristing og hevede øyenbryn. På den ene siden er det slik at ikke alle kristne har sans for å møte en skeptiker. Mistanken om at jeg egentlig er ute etter å svekke troen, eller når som helst kan komme til å forlate den, er tydelig. Melodien synes å være at kommer skepsis først inn i stua, forsvinner troen ut bakdøren. Noe som ikke minst fremgår av at jeg kritiserer kreasjonisme og de som hevder at Den katolske kirken står bak store konspirasjoner.

Tilsvarende er det å overdrive å si at alle ateistiske skeptikere er begeistret når en kristen påberoper seg skeptikernavnet. Man kan da ikke med den ene hånden skrive artikler mot Bigfoot og med den andre hevde at Jesus gikk på vannet? Davidsen er opplagt ikke bare dobbeltmoralsk, han er dum. Vet han ikke at vi mangler empiri for begge deler?

2.1 Er all virkelig kunnskap naturvitenskapelig?

Bakgrunnen for denne type reaksjoner kan variere. For noen handler det bare om at det skal mye til å tro på noe man ikke kan se. Andre lener seg nok vel langt mot det som på fint kan kalles scientisme. Ordet beskriver ikke en «scientist», altså en vitenskapsmann, men litt ulike former for vitenskapstro som hever eller totaliserer naturvitenskapelige forklaringsmodeller til å omfatte tilværelsen som helhet.²⁸ Det sies rett ut eller mellom linjene at all virkelig, rasjonell og objektiv kunnskap er naturvitenskapelig.

Nå er det bare å vedgå at scientisme er et begrep som kan overdrives og misbrukes, slik Daniel Dennett sier i Morgenbladet i 2009.

I min erfaring blir begrepet scientisme brukt av dem som frykter og hater vitenskapen, det er et ord som kan brukes til et hvilket som helst formål, som skjellsord og utdefinerende begrep. Brukt som karikatur betyr det å tenke alle spørsmål som vitenskapelige spørsmål. Men jeg kjenner ingen som holder seg med en slik overbevisning eller noe som overhodet kan minne om det. Jeg gjør det definitivt ikke. Anklagen om scientisme blir nesten aldri forsvart i detalj, det er bare drittslenging. Når jeg ser ordet, må jeg anta at den som bruker det ikke har noen argumenter, ingen motforestillinger, kun frykt. Å kalle noe for scientisme er et alternativ til å tenke, sier Dennett. ²⁹

Selv om vi strengt tatt savner argumenter fra Dennett her, har han et poeng. Det er fristende å dytte meningsmotstandere inn i en bås og låse døren. Merkelapper fungerer ofte bedre enn motargumenter. Får jeg sagt at noe høres ut som Hitler eller et gufs fra middelalderen trenger jeg ikke si mer. Slike folk argumenterer man jo ikke mot. Men nå er det en gang slik at det finnes de som går langt i å hevde at vitenskapen er det eneste eller viktigste redskapet vi bør bruke – spesielt hvis vi skal si noe om tilværelsen som helhet. På mange måter begår man her en klassisk sirkelargumentasjon. Siden naturvitenskap (eller det man kaller for den naturalistiske metode) er så bra verktøy, er det kun natur vi kan si noe sikkert om. Resultatet er at det ikke er virkeligheten som bestemmer, men verktøyet. Og siden det kun virker på naturprosesser, er det altså der vi må søke. Det er som å lete etter bilnøkkelen der det er gatelys og ikke der jeg har mistet den.

Ett eksempel er når norske biologer som Terje Bongard og Eivin Røskaft hevder at «Makevalget driver fram all menneskets historie. Tidløse kunstverk og banebrytende oppfinnelser […] er eksempler.»³⁰

Det er vanskelig å fri seg fra uttrykket scientisme hvis noen på ramme alvor mener at oppfinnelser som hjulet, ilden, matematikken, boktrykkerkunsten og dampmaskinen, for ikke å si diktverk som Den guddommelige komedie, Bachs kantater og malerier som Atenerskolen og Skrik er drevet fram av valg av make. Tilsvarende tanker var tydelige i en facebookdebatt i 2012 om religion og vitenskap, med klare meldinger som at

Jeg er enig med deg i mye, men det er altså ikke den ting vitenskapen ikke kan si noe om. Men det er MYE den ennå ikke har sagt noe om.

Det virker heller ikke spesielt åpent å hevde at «Dette kommer jo inn på vitenskapelig skeptisismes grunnlag; at naturalisme er den eneste måten vi har for å vite noe. Å dra inn det overnaturlige er en sann motsetning til dette.»

Poenget er ikke nødvendigvis at man forkaster samfunnsvitenskap og humanvitenskaper som overtro, men at man løfter frem naturvitenskapelig empiri som den beste og til dels eneste måten å få reell kunnskap – på alle områder. Absolutt alt må per definisjon dypest sett forklares med rene materielle forklaringer fra økonomi til økologi, ned til årsaks-virkningsprosesser i biologien eller kvantefysiske mekanismer der de hører hjemme. Forklaringer som åpner for flere forhold er diskvalifiserte i utgangspunktet.

En som til tider vegrer seg mot merkelappen scientisme, men stadig formulerer seg som en, er biologen Richard Dawkins. Dermed kan han fortelle at våre opplevelser av verdier, det gode og det onde kun er «ting som skjer» i hodet.³¹ Verdier som kjærlighet, godt og ondt er altså subjektive forestillinger. De refererer kun til emosjoner. Når noen sier at de elsker deg, er det slik at «i prinsippet har det sin vitenskapelige forklaring i det som skjer i hjernen vår». Når vi sier at noe er godt, er det ikke fordi det er godt, men «som alt annet vi avgjør. Vi bestemmer oss for at noe er svart og noe er rødt, for hva som lukter vondt. Det er slikt som skjer i hjernen vår». Det er vanskelig å lese dette på andre måter enn at godt og ondt dypest sett ikke har større verdiforskjell enn rødt og svart. Selv om rødt er annerledes enn svart, er det ikke mulig å si at rødt er bedre enn svart. Kun at vi foretrekker rødt, eller ikke foretrekker det som lukter vondt.

Nå kan ikke Dawkins leve med et slikt syn i praksis. Han har mange ganger vist dette ved sitt sterke moralske engasjement. Men det er altså en konklusjon som er vanskelig å unngå om man mener at alt som skjer utelukkende er formålsløse naturprosesser – også i hjernen vår. Vi har ikke noen sjel eller bevissthet eller fri vilje.³² Vi kan ikke styre våre egne tanker eller konklusjoner, det er biokjemien i hodet som styrer. Tanken kan ikke påvirke materien. Vi handler ikke bevisst og intensjonelt, selv om vi skulle føle det sånn. Det er ikke vi som trekker konklusjoner ut fra frie vurderinger, det er ubevisste årsaker som dytter frem tanker. Med et slikt syn blir Dawkins sterke og inderlige moralske prosjekt mot overtro og for vitenskap kun begrunnet i en subjektiv strøm som renner i hjernen vår. Han kan sikkert treffe samklang med manges følelser for saken, men trekker ikke noen rasjonelle konklusjoner av sitt eget grunnsyn.

Dermed er vi i den pussige posisjon at hvis vi hevder at alt må begrunnes og legitimeres ut fra naturvitenskapen, er det ingen ting som egentlig er begrunnet eller legitimert. Vi snakker utelukkende om tankestrømmer uten objektiv begrunnelse eller forpliktelse i noe annet. Det finnes ikke noe høyere enn oss selv som kan forplikte oss til å tenke eller handle til vår nestes beste. Min tanke er ikke fri, den er forutbestemt. Når dette synes å være hva Dawkins mener, er det ikke rart om man får lyst til å stille noen spørsmål. Men han reagerer skarpt når han blir utfordret på dette. Dawkins bruker så ladete ord som at han «avskyr at religiøse mennesker kidnapper våre følelser til å argumentere for sitt syn». Hvorfor noen skulle være forpliktet til å ta mer hensyn til hans strøm av negative følelser enn til sin strøm av nysgjerrighet sier han ikke noe om.

Dawkins kan rett og slett ikke godta annet enn «harde fakta», selv om han ikke alltid føler det godt: «Jeg tror på det du kan bevise. Og det finnes ingen andre bevis enn de vitenskapelige». Når han sier dette, forklarer han ikke om han mener det er riktig å tro på verdier og moral, på humanisme, menneskeverd og demokrati. Men antagelig mener han at disse stiller i en annen klasse enn elefanten i rommet, altså religiøs tro. Han konkretiserer dette dermed til at «Gud er noe som finnes utenfor fysikkens lover. Hvorvidt det finnes en overnaturlig skaper bak universet, er etter min mening et vitenskapelig spørsmål».³³

Hvordan noe som er utenfor fysikkens lover likevel kan være et vitenskapelig spørsmål er vanskelig å forstå. Men er noe virkelig det, er konklusjonen gitt hvis vitenskap er den eneste metode vi har til å finne sannhet. Kan naturvitenskapen kun uttale seg om naturen er det per definisjon ikke mulig å finne noe annet enn det som eksisterer som en del av naturen, eller som eventuelt kan påvises ved sin effekt på naturen. Dawkins er med andre ord mer enn en vitenskapsformidler. Han fremstår som en klassisk positivist, altså med den gode gamle visjonen at viten = det naturvitenskapen kan forske på = (for alle praktiske formål) ateisme = virkeligheten. I det minste er det den delen av virkeligheten vi kan si noe om. Og kan vi ikke si noe om noe mer, bør vi ikke holde oss til overtro på religion. Hvis vitenskapen ikke kan forklare noe, kan ikke noe annet gjøre det heller.

2.2 Hva er en forklaring?

Dawkins seneste bok Den magiske virkeligheten – Hvordan vi kan vite hva som egentlig er sant er skrevet for ungdom for å vise vitenskapens vidunderlige verden, og hvordan vi kan oppdage hva som er sant. ³⁴ Samtidig synes Dawkins vel så opptatt av å angripe religion som å fremme vitenskap. Boken er gjennomsyret av spark mot alt som lukter overnaturlig. Man trenger ikke lure på budskapet, dette omtales utilslørt som fienden.

Dawkins starter med en såpass åpen formulering som at «Virkeligheten er alt som eksisterer», noe som han like åpent vedgår skaper problemer siden for eksempel dinosaurer ikke lenger eksisterer. Men han er ikke fullt så åpen når det gjelder hvordan vi skal avgjøre om noe er virkelig eller altså sant. Der er han ubønnhørlig. Det handler kun om naturvitenskap. Er det spillereglene, er det per definisjon ikke mulig å godta noe annet enn naturlige forklaringer på noe som helst. Dette er ikke bare en nøytral konstatering eller en erklæring om personlig preferanse. Nei, alt som smaker av noe overnaturlig er ikke bare dårlig naturvitenskap, det er fienden av enhver forklaring.³⁵

La oss vende tilbake til det overnaturlige – og forklare hvorfor det aldri gir oss sanne svar på det vi ser i verden og i universet. Faktisk er det slik at når vi sier at noe er overnaturlig, unngår vi å prøve å forklare og forstå. I verste fall hindrer vi at de egentlige forklaringene på at verden er som den er, blir funnet. Hvorfor sier jeg det? Jo, alt som er «overnaturlig» er per definisjon bortenfor det som lar seg forklare. Det er hinsides vitenskapens dokumenterte metoder. Disse metodene er årsaken til at vi de siste fire hundre årene har gjort slike gigantiske kunnskapsmessige fremskritt. Å hevde at noe er overnaturlig, er ikke bare det samme som å si at: «Det der forstår jeg ikke», men det innebærer også at: «Vi aldri kan komme til å forstår det, så det er ingen vits å prøve engang». ³⁶

Dawkins gjør altså et trylletriks. I stedet for å argumentere prinsipielt mot at noe overnaturlig kan eksistere, trekker han opp av hatten at noe ikke kan være en forklaring hvis vi ikke kan måle eller veie det. Empiriske metoder og matematiske modeller er riktige innenfor naturvitenskapen, men å gjøre dette til det eneste verktøyet for å finne ut av virkeligheten, blir ikke bare uredelig, men selvmotsigende. For at naturvitenskapelige forklaringer er eneste mulige vei til all sannhet, er en påstand som heller ikke kan vises naturvitenskapelig. Den kan verken måles eller veies. Vi snakker i stedet om premisser eller aksiomer. Og selv om vi kan ha gode grunner til å stå for dem, er ikke de grunnene selv basert på naturvitenskap. Vi kan sikkert forklare naturvitenskapelig at noen mener at naturvitenskapen er den beste måten å forklare noe på, ved å se på deres barndom eller biologiske natur og så videre. Men vi kan ikke bruke barndom og biologi til å begrunne at naturvitenskapen er den beste måten å forklare noe på.

Når vi bruker uttrykket, forklaring er det viktig å være tydelig på hva vi mener. Det er forskjell på naturvitenskapelige forklaringer og forklaringer i videre forstand (for eksempel vitenskapsfilosofiske eller personlige). Førstnevnte er knyttet til lover, betingelser og årsaker, og forklarer ulike typer effekter ut fra dette.³⁷ Men det finnes andre og noen ganger større og videre forklaringer om hvordan saksforhold henger sammen. Er vi åpne for også andre typer forklaringer enn det vi litt enkelt kan kalle kvantitative, eller får ikke mer kvalitative forklaringstyper en gang komme til start? Kan vi kort sagt kun godkjenne forklaringer som holdet seg til lover, matematikk og repeterbare eksperimenter knyttet til målbare størrelser, eller er det mulig å trekke inn andre forhold?

Skulle jeg forklare boken du leser nå, holder det ikke med naturvitenskap. Jeg kommer ikke langt med å lete etter kjemiske stoffer i blekket. Vi forklarer ikke boken uansett hvor god oversikt vi har over atomene eller trykkeprosessen. I stedet må vi se på språk og argumenter eller metaforer som de vi bruker nå. Og det er vanskelig å komme unna at den er laget med et formål. For å forklare boken, kreves ulike typer forklaringer, avhengig av hva vi snakker om. Det er til og med mulig kun å nevne forfatterens intensjon, uten å tenke at vi dermed har forsømt å forklare boken. Mens jeg altså forsømmer meg på det groveste, om jeg kun omtaler atomene.

Nå sier jeg ikke at siden en bok har et formål og en forfatter, må dermed universet ha det. I stedet er poenget at forklaringer noen ganger må handle om mer enn naturvitenskap. Det kan til og med være slik at vi da kan få større og bedre forklaringer. Ikke fordi naturvitenskap er et dårlig verktøy, men fordi den er et begrenset verktøy. Og her er vi inne på noe avgjørende. Noe som ikke er en del av naturen kan per definisjon ikke være en naturlig forklaring. På lik linje med annet som det kan tenkes har forklaringer i videre forstand, som hvor naturlovene kommer fra, og hvorfor vi har disse og ikke andre. Skal vi finne ut av virkeligheten, må vi finne den beste helhetsforklaringen, den som omfatter flest typer data og skaper mest mulig sammenheng mellom dem. Det er ikke slik at vi kan bruke fysiske forklaringer i historie eller sosiologi, eller rene formålsforklaringer (selv om vi skulle ha et thomistisk natursyn der forhold i naturen streber etter et mål) hvis vi skal se på fysiske eller biologiske systemer. Skal vi forklare hele tilværelsen, er det viktig at vi ikke velger forklaringsmodeller som per definisjon utelukker noen mulige typer forklaringer. Selv om slike forklaringer kan trekke inn forhold vi ikke kan sette på en formel, er ikke det i seg selv grunn til å diskvalifisere dem. Tvert imot er det tjuvstart og klar diskvalifikasjon å utelukke Gud som en ytterste forklaring kun fordi Gud ikke kan måles eller veies.

2.3 Er mytologiske forklaringer alternativer til naturvitenskapelige?

Mener man som Dawkins at naturvitenskap er det eneste som kan gi gyldige forklaringer, ender man også i andre grøfter. Ikke minst ser man fort alt annet som rivaler. Dawkins oppfatter dermed mytologi og religion som konkurrerende forklaringer. Det som på engelsk kalles for «Just so stories», som hvordan bjørnen fikk kort hale eller leoparden flekker, leses som ekte årsaksforklaringer og ikke som underholdende eller meningsgivende fortellinger rundt leirbålet. At dette kan ha andre funksjoner enn vitenskapelige, synes ikke å falle ham inn. Han argumenterer ikke engang for sin egen tolkning av dem. Mens han avkrever religiøse dokumentasjon for sine påstander, belegger han ikke sine egne. Han synes å forvente at vi kun skal tro at slike mytologiske fortellinger er reelle forklaringer som folk flest har tatt bokstavelig. Dette er så påtagelig at flere ikke bare har himlet med øynene, men dratt på smilebåndene.

I sin velargumenterte kritikk av «nyateismen», gjør den ledende britiske kulturkritikeren Terry Eagleton narr av dem som tror at religion ble funnet på for å forklare ting. Eagleton har i tankene den lettere latterlige overdrivelsen hos Christopher Hitchens på dette temaet, som hans prangende påstand om at etter oppfinnelsen av teleskopet og mikroskopet gir religion «ikke lenger noen forklaring på noe som helst viktig». ³⁸

Det er ikke slik at man «fant opp» eller valgte kristen tro for å forklare lyn og torden eller sykdom. Det er ikke slik at kristne før trodde Gud dyttet sola over himmelen i en vogn eller snurret månen rundt lillefingeren. Dermed er det heller ikke slik at Newton eller Einstein så seg som konkurrenter av kirken. Samtidig finnes det jo mytologier som snakker om naturguder eller en Tor som svinger hammeren så det lyner. Antagelig er det fordi Dawkins oppfatter alt overnaturlig som identisk at han oppfatter mytologier der solen er en levende gud på linje med en påstand om at solen er skapt av Gud. Han vet for lite om vitenskaps- eller filosofihistorie. Han kjenner ikke til hvordan kristne tenkere som Augustin eller Aquinas, eller for den slags skyld Luther, oppfattet natur og vitenskap. Muligens er han så sikker på hvordan religiøse må tenke, at han vet han ikke trenger å lese dem.

For Dawkins er med andre ord spørsmålet om «hvem er solen?» det samme som «hvorfor finnes solen?».³⁹ I det hele tatt sitter retoriske spørsmål løst. Han gjør et nummer av hvorfor solen ble skapt på den fjerde dag (og det «av guden YHWH») uten forståelse av tenkesettet eller påvisning av at dette ble tatt som naturvitenskap av de som skrev det.⁴⁰ Nei, det kan latterliggjøres siden vi er blitt så opplyste at vi vet at det ikke er naturvitenskap. Dawkins imponerer dermed ikke når han skriver om Askepott, der et gresskar blir til en vogn, som om eventyret er på linje med at Jesus gjorde vann til vin.⁴¹ Selv små barn ser at diktning ikke uten videre er identisk med en fortelling som påstås å være basert på øyenvitner. Taktikken er grei: Forklar at all mytologi = usann = overnaturlig = religion, og vri dette til at all religion = overnaturlig = mytologi = usann. Det er dermed ikke overraskende at han også merker kortene ved å si at

Det er nesten alltid slik at når en berømt person dør, det være seg en helt eller en skurk, så verserer det snart historier om at noen har sett dem i live. Sånn var det med Elvis Presley, Marilyn Monroe, og ja, til og med Adolf Hitler. Vi vet ikke sikkert hvorfor folk synes det er så gøy å spinne videre på mytene, men det gjør de, og slik spres rykter.⁴²

Det er opplagt at Dawkins forsøker å si at fortellingen om Jesu oppstandelse er som forventet og føyer seg inn i rekken av det som «nesten alltid» sies om berømte personer. Vi får håpe at ungdom som leser ham er kritiske nok til å forstå at fortellingene om Elvis og andre berømte personer ikke er at de døde og stod opp, men at de ikke døde i det hele tatt. Dawkins bommer også på at det er så mange berømte personer som det fortelles er sett i live, eller som spøkelser. Skulle noen likevel ikke se at han tenker på Jesus, slipper han fort katta ut av sekken.

Det har ikke vokst frem noe tradisjonsbegrep omkring Elvis Presley eller Michael Jackson, for det er ikke så lenge siden de levde. Derfor kjøper heller ikke mange rykter om at: «Elvis har blitt observert på månen», men hvem vet hva man tror om 2000 år. ⁴³

Kanskje det. Selv om det ikke akkurat tok 2000 år før noen begynte å tro på Jesu oppstandelse. Uansett er det ikke annet å vente enn at den britiske 1700-tallsfilosofen Hume trekkes inn for at ungdom (i hvert fall de som forstår gamle uttrykk og omstendelige formuleringer) skal forstå at et mirakel uansett er den minst sannsynlige forklaringen.

Intet testimonium er tilstrekkelig for å fastslå at det har skjedd et mirakel, om da ikke testemoniet er av en slik art, at dets uekte karakter er mer mirakuløs enn det faktum det bestreber seg på å etablere.⁴⁴

Basert på dette «beviset» er det bare å ta tak i mirakler. Og da er det ikke akkurat hinduistiske, åsatruiske eller muslimske han fokuserer på, men Bibelen og katolsk historie, samt en presentasjon (antagelig fordi barn og bilder er involvert) av kusinene Elsie og Frances Griffith som i 1917 påstod å ha fotografert feer i hagen. ⁴⁵

Dawkins gjør det også lett for seg selv når han illustrerer naturlige kontra overnaturlige forklaringer med et korttriks. Ja, det er helt usannsynlig at fire spillere får alle kortene sine i samme farge ved en tilfeldig utdeling av en tilfeldig stokket kortstokk. Men her kjenner vi altså sannsynligheten kvantitativt. Vi vet oddsene hvis man skal stole på flaks. Dermed er det lett å vite at dette er et triks, og å se (hvis Hume har rett) hvor kvantitativt usannsynlig det er at dette skal være et mirakel. I hvert fall hvis noe slikt alltid er mer usannsynlig enn naturlige forklaringer. Men her forregner Dawkins seg. I likhet med Hume begår han en tankefeil. Når det kommer til påståtte mirakler kjenner vi rett og slett ikke oddsene fordi vi ikke vet hva som finnes i buskene av feer eller fjøsnisser. Vi kan ikke si noe på forhånd om kvantitativ sannsynlighet, selv om jeg for min del ikke kan tro at det er særlig sannsynlig fordi jeg ser liten grunn til å tro på feer eller fjøsnisser selv uten empiri.

Vi kan dermed heller ikke si noe om oddsene f.eks. for at Jesus stod opp fra de døde. Eller, vi kan vel si at de for alle praktiske formål er null, hvis vi leter etter en naturlig forklaring. Men siden ingen påstår at dette har en naturlig forklaring, må vår vurdering av hva som er mulig og kan ha skjedd, ta hensyn til blant annet spørsmålet om Gud eksisterer og hvor tenkelig det i så fall er at Gud kan ha reist Jesus opp fra de døde. Videre må vi se på om det finnes historiske forhold som kan brukes til å vurdere spørsmålet. For eksempel vil påstander om oppstandelser stå sterkere om det etter historisk-kritiske vurderinger av kildene er grunn til å tenke at graven var tom, at noen kort tid etter hendelsen mente de hadde sett Jesus og begynte å tro at han var reist opp fra de døde.⁴⁶

Poenget er ikke å hevde at mirakler alltid er den mest sannsynlige forklaringen eller noe slikt tøv, eller at vi ikke først og fremst skal lete etter naturlige forklaringer, men at Dawkins’ omgang med Hume og sannsynlighetsvurderinger av mirakler blir simplistisk. Det er som med tryllekunstnere han stadig trekker frem. Han avleder oppmerksomheten og gjør noen bevegelser vi ikke ser. Dermed kan Dawkins trekke hva han vil av kaniner opp av hatten uten å vise hva han har gjemt under bordet.

Muligens innser han at det blir for enkelt, som når han på ny ser på fortellingen om Jesus som gjorde vann til vin. For plutselig justerer Dawkins på argumentasjonen. Han avviser ikke det hele med bare et kjekt «dette er et mirakel og dermed uansett den minst sannsynlige forklaringen». I stedet trekker han inn en Jesus-fortelling alle vet er diktet opp for «omtrent 500 år siden» (nærmere bestemt julesangen Cherry Tree Carol) og hevder at denne er akkurat like lite sann.⁴⁷ Uten å nevne at fortellingen om at Jesus gjorde vann til vin er skrevet ned av noen som hevder at det faktisk har skjedd og det mens folk som kan ha sett det, eller i hvert fall snakket med noen som kan ha sett det, fortsatt var i live. Vi snakker med andre ord om enda et tanketriks. Siden det ble diktet en sang om Jesus 1500 år etter hans død, må en fortelling om Jesus fra 60 år etter hans død også være dikt. For begge handler jo om mirakler. Siden A = B må C = A.

Likevel begynner han å trekke inn at vann til vin bare finnes i Johannesevangeliet, og «tilfeldigvis ikke i de andre tre». Det er nesten så man må spørre ham om han ville ha trodd det om det var nevnt i to evangelier, eller i tre. For hvorfor bry seg om noe slik som historiske kriterier hvis en mirakelfortelling uansett er minst sannsynlig? Kan det være at Dawkins har et ikke helt fortrengt minne om kristne med argumenter og historiske kriterier?

Det går uansett fort over.

Dermed avslutter Dawkins en bok han har skrevet for ungdom i samme spor som han begynte, bare med enda kraftigere krutt og kanoner. Det er ikke lenger nok å si at andre typer forklaringer enn naturvitenskapelige på noe som helst er feil eller ingen forklaring i det hele tatt. Nei, det er ikke bare latskap – det er uærlig.

Egentlig kan vi si akkurat det samme om alle såkalte mirakler og andre overnaturlige forklaringer. Hvis noe skjer som vi ikke forstår oss på, men som vi ikke tror er triks og fanteri eller løgn, burde vi ikke tenke at det er overnaturlig, da? Nei! Som sagt i kapittel 1 så ville det gjort ende på all fremtidig diskusjon og forskning. Ja, det er beint ut latskap og uærlighet, og dessuten umuliggjør det naturlige forklaringer. Når vi hevder at noe underlig er «overnaturlig», betyr det bare at vi ikke forstår det ennå. Men vi gir også opp når man bruker ordet overnaturlig, da sier vi samtidig at vi aldri kommer til å forstå oss på det.⁴⁸

Budskapet er altså ikke bare at religion og mytologi er fienden og farlige konkurrenter til naturvitenskap, men at det er idiotisk, latskap og direkte uærlig å tro på noen som helst form for noe overnaturlig, uansett. Ikke bare finnes ikke Gud, det er uetisk å vurdere muligheten. Jeg vet ikke om dette er den beste måten å lære ungdom skepsis eller kritisk tenkning, avsløre tankefeil, unngå dogmer eller å bli glad i naturvitenskap.

2.4 En splittet verden

Som barn av moderniteten ser Dawkins på gudstro som skadelig og uttrykk for manglende kunnskap. På mange måter er han på kollisjonskurs med en post- eller senmoderne tid. Mens moderniteten oppfattet sannhet som noe felles man kunne nå ved rent rasjonelle metoder, er det blitt vanlig å splitte opp virkeligheten i subjektive og objektive deler. Dette berører også forholdet mellom «tro» og «viten», som ofte fremstilles som motsatte ting.⁴⁹ Tanken er nok også at det er unødig provoserende å diskutere noe som er så personlig og viktig for mange. Så lenge man aksepterer samfunnets lover og ikke plager andre for mye, kan man tro og mene hva som helst.

Men som god modernist aksepterer ikke Dawkins dette. Han går hardt ut mot de som snakker om at det ikke er noe overlapp mellom tro og vitenskap. Religion må begrunnes vitenskapelig, eller avvises. Han er mildt sagt uenig i evolusjonsbiologen Gould som mente at vi her hadde to «ikke-overlappende myndighetsområder» («nonoverlapping magisteria» – NOMA). Dawkins mener det er uredelig med en egen sfære for religion, utenfor naturvitenskapen.

Samtidig synes Dawkins selv å være farget av en postmoderne mentalitet. Ettersom religion i en slik sammenheng tilhører det rent subjektive, er det ingen kriterier for å skille mellom ulike retninger. For Dawkins synes all tro å være blind tro. I stedet for å vurdere prinsipielle og praktiske forskjeller, skjærer han all religion over én kam, selv om han vedgår at retninger som buddhismen ikke engang har en gudstro. Dawkins veksler dermed mellom å kreve objektiv og rasjonell behandling av religion (noe som i praksis ville føre til at man så til dels store forskjeller mellom ulike retninger), og å definere all religion i samme, subjektive bås. Uten å sette seg objektivt eller rasjonelt inn i dem.

Vitenskap og virkelighet

Samtidig bebor Dawkins selv en delt virkelighet. Han klarer ikke å leve i samsvar med hvordan han oppfatter verden prinsipielt. Dawkins lever som så mange i en spenning mellom sitt ateistiske livssyn – der alt følger uavvendelige naturprosesser – og sine opplevelser av hva det vil si å være menneske.⁵⁰ Muligens er det en mental forsvarsmekanisme at han i så liten grad er bevisst at han gjør dette.⁵¹

Vi snakker ikke bare om det trivielle poenget at livet er mer enn naturvitenskap. Det stikker dypere enn som så. Kanskje er det nettopp fordi Dawkins oppfatter universet som så meningsløst, og likegyldig til godt og ondt, at han føler seg tvunget til å skille så tydelig mellom natur og kultur?⁵² Selv om ingen har hevet fanen høyere enn ham for evolusjon og naturlig utvalg, vegrer Dawkins seg for å bruke dette som grunnlag for etikken.

Som akademisk vitenskapsmann er jeg en lidenskapelig darwinist, og tror at naturlig utvalg er, om ikke den eneste drivkraften bak evolusjon, sikkert og visst det eneste vi kjenner som er i stand til å produsere den illusjonen av formål som er så slående for alle som reflekterer over naturen. Men på samme måten som jeg støtter darwinismen som vitenskapsmann, er jeg en lidenskapelig antidarwinist når det kommer til politikk og våre menneskelige virksomheter. ⁵³

Dawkins oppfatter det til og med som et kjennetegn på vår storhet at vi kan bryte med vår biologiske basis og egoistiske gener og velge upartisk altruisme, noe som det ikke er enkelt å argumentere for at har noen førsteplass i naturens spill. Mens det altså muligens fortsatt er vår kulturs høyeste ideal.

I stedet for å oppfatte dette som et tegn på inkonsistens, slik at han bør tenke over sin prinsipielle forståelse av virkeligheten, synes han å beskrive det som noe prisverdig. Muligens forsøker han å koble seg opp mot 60-tallets ungdomsopprør i sitt budskap. I stedet for å holde fast på at vi er styrt av genene gjør han en magisk besvergelse og trekker et annet budskap opp av hatten: Vi kan være rebeller mot vårt opphav.⁵⁴ Når han blir presset på spørsmålet om vi faktisk kan velge noe, om vi virkelig har noe vi med rette kan kalle fri vilje, erkjenner Dawkins at han er inkonsistent. Men han klarer ikke å leve som om vi mangler fri vilje, selv om det ikke er rom for ekte frihet i hans eget naturalistiske grunnsyn.⁵⁵

Hvis han finner vår storhet i evnen til reelt sett å velge et opprør mot våre gener, men samtidig har et grunnsyn som fjerner enhver mulighet for reelle valg, er spørsmålet hvor mye storhet og konsekvens han sitter igjen med. Og hvis Dawkins grunnsyn ikke kan brukes til å begrunne hans verdier, står han da sterkest på grunnsynet eller på verdiene? Vil han velge verdiene og forlate grunnsynet, eller velge grunnsynet og forlate verdiene? Eller vil han se seg om etter et grunnsyn som kan støtte verdiene og eventuelt gi ham flere og større verdier?

OVERETASJEN – det subjektive og personlige og private – kulturelle forestillinger

•Hverdag – følelser, fri vilje, moral («bør-utsagn»), religion, fantasi, mening, verdier

•«New Age» (alt er subjektivt, du skaper din egen virkelighet).

Vanntette skott mellom hverdag og virkelighet (ingen trapp eller heis)

UNDERETASJEN – det objektive, rasjonelle og offentlige – den egentlige virkeligheten

•Vitenskap – fornuft, hvordan noe er, empiriske studier av materie i bevegelse, bevis

•«Nye ateister» (alt er materie/objektivt, kun fysikkens lover gjelder).

Det er interessant at Dawkins først og fremst reagerer på denne todelingen i spørsmålet om religion. Siden dette i vår kultur er løftet vekk fra den objektive underetasjen og over i den subjektive overetasjen, kan vi ikke vurdere innholdet i religion vitenskapelig eller rasjonelt. Men er man som Dawkins opptatt av hva som er virkelig, bør religion behandles på lik linje med alle virkelighetsoppfatninger – inkludert hans egen. Hans egne livsopplevelser og verdivalg er et klart tegn på at underetasjen ikke er hele virkeligheten.

Det er nok typisk at Dawkins i så liten grad synes klar over at det er langt flere som har levert kritikk av denne type oppdeling. Kanskje han i stedet for å slåss mot ateisten Gould burde ha sett etter allierte hos kristne? Vi finner ulike typer faglige og mer populære analyser også hos misjonsforskere og teologer. Mest kjent er kanskje det kritiske bildet av et toetasjes hus (se figuren over) som vi finner i Francis Schaeffers (1912–1984) personlige fremstilling av vestens kulturhistorie.⁵⁶ Da snakker vi om vanntette skott mellom etasjene, uten heis eller trapp. Den eneste måten å komme seg fra underetasjen til overetasjen på er å sette opp en trampoline og gjøre noen trossprang. Men i realiteten finnes det ikke noe å feste trampolinen til. Vi må gjøre våre trossprang uten endelige kriterier og holdepunkter.

Overetasjen er den personlige og private delen av virkeligheten der vi finner religion, verdier, moral og estetikk. Her handler det om hvilke opplevelser, følelser og verdier som jeg lever etter og som gir meg betydning. I overetasjen opplever jeg frihet til å skape min egen personlige livsforståelse, meninger og mål, selv om det egentlig ikke finnes rom for det utover en subjektiv symbolverden.

Underetasjen er den rasjonelle og offentlige del av virkeligheten. Her handler det om nøytrale fakta knyttet til naturvitenskap og fornuft, uten tro på eksistensen av noen Gud eller noe åndelig. I underetasjen er alt som foregår utelukkende naturprosesser, noe som vanskelig etterlater rom for ekte frihet. Fri vilje er en illusjon, som vi kun kan holde fast på ved å jukse oss til en tur i overetasjen. Er vi ærlige og modige klarer vi oss uten slike illusjoner.

Likevel vegrer mange seg for å fjerne noen av etasjene. For lar vi alt handle om underetasjen, forsvinner høyere mening og verdier. Hvis overetasjen tar over, opplever mange tilsvarende at vitenskap og objektivitet forsvinner, slik vi kan se tendenser til i New Age og postmodernisme. Samtidig leder nok en verden der førsteetasjen prøver å dominere fortere til behov for mer enn for mindre religiøsitet, noe da også nyere religionssosiologi peker på.

Samtidig er det mange som tror at vitenskapen kan gi oss verdier som i tillegg er langt bedre enn religiøse. Det underliggende budskapet er at siden den gjør det, må man bli ateist.

Ett eksempel er et bilde spredt på Facebook i 2018. En jente holder frem en plakat med to kolonner:

Ifølge Religion er jeg | Ifølge Vitenskapen er jeg
•Ødelagt | •Vidunderlig
•Forfeilet | •Smart
•Syndig | •Flink til å lære
•Dum | •Vakker
•Svak | •En med potensiale for storhet
•Ikke noe
Hvem av disse tror du er mest skadelig?

Problemet er mindre den totale svartmalingen av «Religion» enn skivebommen om «Vitenskapen». For hva slags vitenskap kan si at noen er «vakre» eller «vidunderlige»? Hvilken vitenskap kan slå fast at alle jenter (eller kanskje bare hun på bildet?) er smarte og flinke til å lære? I forhold til hvem? Hvilken vitenskap har en måleenhet for «storhetspotensiale»?

I stedet for å vise hva vitenskapen kan si, illustrerer bildet hvordan vitenskapens prestisje gjør at noen tror den støtter gode verdier mer enn dette udefinerte «Religion» – i tillegg til å vise hvor uvitenskapelig «Religion» er. I realiteten må man altså jukse. Man låner fra den subjektive overetasjen, men tror det kommer fra den objektive underetasjen – og vedgår dermed kanskje indirekte at et ateistisk orientert livssyn sliter med å begrunne objektivt det man selv ser som gode verdier.

Slik jeg leser Dawkins, er det vanskelig å komme fra at han som så mange lever i en splittet verden. Litt enkelt presentert ser dette omtrent slik ut når det gjelder hans syn på fri vilje, mening, moral og rasjonalitet:

Overetasjen – det subjektive, personlige og private – sosialt og kulturelt konstruerte forestillinger³⁰

•Hverdag

◦Dawkins lever i praksis som om han har fri vilje til å gjøre opprør mot sin biologiske basis. «Dette er en selvmotsigelse man på sett og vis må leve med, ellers blir livet uutholdelig»³¹.

◦Dawkins skaper seg livsmeninger og verdier han egentlig ikke ser noe dypere grunnlag for.

◦Dawkins feller det han opplever som gyldige moralske dommer over bl.a. Bibelen, kirken og religion generelt, og mener at verden er blitt bedre. Og det er vår plikt å gjøre den enda bedre.

◦Dawkins lever som et rasjonelt vesen – som om vitenskap og fornuft er noe fundamentalt.

◦Dawkins lever som om personlighet og bevissthet er viktig og kan appelleres til.

Vanntette skott mellom hverdag og virkelighet (ingen trapp eller heis)

Underetasjen – det objektive, rasjonelle og offentlige – den egentlige virkeligheten

• Vitenskap

◦Dawkins vet at han egentlig ikke har fri vilje. «Vi er overlevelsesmaskiner – roboter som er blindt styrte til å ta vare på de egoistiske molekylene vi kjenner som gener».

◦Dypest sett finnes ingen «hensikt, noe ondt eller godt, bare blind, nådeløs likegyldighet».

◦I en amoralsk virkelighet finnes ingen gyldige moralske målestokker, kun foreløpige lommer av konsensus i kulturer uten høyere mål eller mening. Verden er ikke rettferdig eller fair.

◦Dawkins ser at våre hjerner er evolvert ved naturlig utvalg i det han kaller en Mellomverden, uten formål som abstrakt filosofi og avansert vitenskap. Forestillinger kan spre seg lovmessig ved ikke-rasjonelle memer og viruser. Det samme må i så fall gjelde nyateisme.

◦I et dypest sett upersonlig univers er bevissthet et foreløpig og evolverende biprodukt

Dawkins opptrer med andre ord svært inkonsekvent. Det er ikke noe grunnlag for hans sterke opplevelser av verdier, bevissthet og fri vilje i hans eget grunnsyn. ⁵⁷ Vi ser samme tendens når toneangivende filosofer forsøker å se praktiske konsekvenser av underetasjen og et lukket univers av rene naturprosesser. Hume, Hegel, Schopenhauer og Nietszche landet på en radikal skepsis til fornuftens spillerom og gyldighet. Tenkere som Darwin, Freud og Marx gjorde ikke saken bedre. Mange følte seg fanget i en årsak-virkningsverden der biologiske, psykologiske og samfunnsmessige faktorer er hele fortellingen.⁵⁸ Heller ikke kvantefysikk åpner for frihet, kun for vilkårlighet, selv om den samtidig betyr at fremtiden ikke er bestemt (determinert) av fortiden. Fornuften ledet til at vi er styrt av krefter utenfor vår kontroll. Vår tanke er ikke fri. Vi føler at vi har fri vilje, men vitenskapen har vist noe annet. Og skulle det likevel komme en vitenskapelig forklaring på at vi faktisk har fri vilje (slik Atle Ottesen Søvik forsøker i blant annet Davidsen og Ottesen Søvik (2013)), er spørsmålet hvor lett noe så ufattelig merkelig kunne blitt til uten en fri vilje bak universet.

Hvis alt som finnes er fysikk og formålsløse endringer som ved evolusjon, er det vanskelig å finne et rasjonelt fundament for at jeg har noen betydning, eller for verdier som jeg mener er umistelige. Det finnes kun emosjonelle, som at jeg har behov for betydning og verdier. Dermed kan jeg oppleve at fornuftstenkning rett og slett dytter meg inn i det irrasjonelle. Hvis jeg tenker på denne måten, er det ikke rart om jeg ønsker meg en ferie i overetasjen. Kan jeg ikke leve i praksis som om mitt eget grunnsyn stemmer, er det et godt spørsmål om jeg ikke bør vurdere å kikke litt mer i retning av andre syn på virkeligheten.⁵⁹

En mer fruktbar og åpen modell basert på en kristen forståelse, kan antydes under.⁶⁰

Hverdag | Vitenskap
•Det subjektive, personlige og private | •Det objektive, rasjonelle og offentlige
•Livsopplevelse som ikke bryter med min virkelighetsforståelse | •Vitenskapssyn som ikke bryter med min virkelighetsforståelse
•Mine livsvalg 24 timer i døgnet | •Empiriske studier av skaperverket
•Praktisk nestekjærlighet uten baktanker, både overfor mine medmennesker og skaperverket | •Studier av rasjonalitet og argumentasjon
•Et sted å gå når jeg svikter mine idealer | •Foreløpige konklusjoner basert på metoder tilpasset ulike fagfelt
Virkelighetsforståelse som støtter både hverdag og vitenskap³²
Hvis en personlig Gud finnes og vi er skapt i hans bilde, kan vi ha en begrunnet tro på bl.a. at
•Vi er rasjonelle vesener med fri vilje, og kan dermed være både frie forskere, filosofer og fritenkere
•Naturen har lovmessigheter som vi kan undersøke og forstå rasjonelt. Vitenskap er mulig og viktig.
•Kjærlighet, rasjonalitet og bevissthet er noe grunnleggende i universet, ikke kun overlevelsesmekanismer
•Både mennesket (skapt i Guds bilde) og naturen (skapt av Gud) har høy egenverdi
•Selv om det regner både på rettferdige og urettferdige, finnes det gyldige moralske målestokker, plikter og ekte forskjell på rett og galt
•Bibelen, forstanden og samvittigheten gir kunnskap om virkeligheten og hvordan vi bør leve i den.
•Min personlighet er verdifull og varig, selv om den er blitt til ved evolusjon
•Jeg kan få tilgivelse for å krenke Gud, medmennesker og idealer i mine tanker, ord og gjerninger, og bli motivert til å rette opp dette hver dag. Guds kjærlighet driver meg til å elske min neste

Tenker vi i retning av en slik modell, påvirker disse områdene hverandre. Det finnes ingen vanntette skott. Mitt livssyn kan støtte vitenskap og hverdag, og vitenskap kan gi meg nye vinkler til å forstå Bibelen, historien, kulturen og samfunnet som jeg lever i. Men like mye som områdene kan underbygge og forsterke hverandre, kan de også fungere undergravende. Det bør imidlertid da få noen alarmklokker til å ringe. Reduserer mitt livssyn grunnlaget for empirisk naturvitenskap, havner jeg fort i subjektive feller. Reduserer min vitenskap grunnlaget for en verdiforankrende og rasjonell skaper, kan den også utarme grunnlaget for vitenskap som et verdifullt og rasjonelt prosjekt.

I det hele tatt berører ikke Dawkins debatten om hva som kan grunngi vår rasjonalitet. Er universet meningstomt og for alle praktiske formål styrt av rene naturprosesser, som tikker og går uansett hva noen «tenker» eller «vil», blir også rasjonalitet et usikkert fenomen.

Dawkins ser indirekte noe av utfordringen når han er opptatt av at våre hjerner er utviklet for å overleve i vår mellomverden («middle world»). Vi er for store til å se atomer, og for små til å erkjenne universet. Som for andre dyr er vår erkjennelse begrenset til det vi trenger for å overleve. Dermed er det vanskelig å vite hvor mye av vår erkjennelse som faktisk samsvarer med virkeligheten. Er naturlig utvalg hele historien, underminerer vi troen på noen fundamental gyldighet av vår egen rasjonalitet, slik Plantinga behandler i det som ofte kalles for hans «evolusjonære argument mot naturalismen».⁶¹ Det er vanskelig å forestille seg at en evolusjonsbiolog som Dawkins ikke en gang skulle nevne argumentet, hvis han hadde vært klar over det.

Det er interessant å se hvor mye han direkte eller indirekte bringer inn forhold som underminerer vår rasjonalitet, uten at han synes å forstå at det er hva han gjør. For det blir ikke enklere om vi følger hans tankelek om memer som en parallell til biologiens gener, altså at også uttrykk og forestillinger spres lovmessig. Men dermed oppstår spørsmålet om kriterier for hva som er (ikke-rasjonelle) memer og hva som er (rasjonelle) refleksjoner. Kort sagt, hvordan skille skitt fra kanel? Hva er ubevisst mem og hva er bevisst tanke i en verden der alt styres av rene naturprosesser? Hvis tanken (eller memen) om memer stemmer, kan ikke Dawkins uten videre gjøre unntak for sine egne forestillinger. Hvorfor er ikke fraser om middelalderens mørke, at gudstro er en vrangforestilling eller at Gud er en konkurrerende forklaring til vitenskapen på listen over memer? Og hvordan kan vi definere, måle eller eie et mem? Og hvordan kan vi unngå special pleading, unntak fra regelen, for tanken om memer? Hva gir forestillinger som memer mer vitenskapelighet eller bedre begrunnelse enn forestillinger om Gud?

3 Frykten for å bli lurt

Det er ikke uvanlig å høre at vi ikke kan tro på noe som mangler naturvitenskapelig støtte. Litt underforstått synes tanken å være at det i så fall ikke har noen støtte. Og at det dermed er umulig å skjelne mellom ulike religiøse påstander. Den ene fantasien er like god som den andre. Eller rettere sagt, like dårlig. Hva folk flest foretrekker å tro på handler ikke om fornuft, men om foreldre.

Og kan noe ikke etterprøves, er det meningsløst å hevde at det eksisterer. Gis naturvitenskapen forståelses- og forklaringsmonopol, blir det logisk at det som ikke har dekning i naturvitenskapen ikke er virkelig.

Men ikke nok med det, som selgerne sier, siden tro er hinsides fornuften, lar den seg per definisjon ikke diskutere fornuftig. Saken blir ikke bedre av at det ofte er lite rom eller tradisjon for lengre argumentasjon. Tillater mediet kun korte kommentarer, åpner det for tanker på sitt mest tabloide. Ikke minst er twitter en åpen arena for hyperscientisme. I stedet for å begrunne og forklare sitt ståsted, tas det som et selvfølgelig utgangspunkt. Dermed møter man stadig frisk forkynnelse som «Trenger ingen tro, virkeligheten er nok», «Virkeligheten er det som kan observeres, måles eller sannsynliggjøres vitenskapelig». Det kan også komme stadige påstander om at «Religion må bevises vitenskapelig».

I en slik sammenheng er det ikke uvanlig å høre at de som er uenige i at naturvitenskap avgjør alt, må mene at «virkeligheten tilpasser seg deres tro». Alternativet til scientisme oppfattes som postmodernisme med The Secret-glasur.⁶² Å satse på vitenskap er en modig geskjeft som våger å se sannheten i hvitøyet, mens religion er for svake mennesker som ikke klarer seg uten bedrag og innbilning. Selvinnsikten er kort sagt ikke det mest markante hos hyperscientister. Er utgangspunktet 140 eller 280 tegn, blir resultatet tidt originalest. Dette kan selvsagt føre til en spenstig replikkutveksling, selv om den kan bli mer morsom enn meningsfull. Det stogger ikke akkurat iveren om jeg svarer at «Viten bygger på tro» eller siterer Alfred North Whitehead sin forståelse av at troen på muligheten av naturvitenskap måtte komme før utviklingen av moderne vitenskapsteori, og han dermed konkluderte med at «Vitenskap er et ubevisst resultat av middelalderens teologi».⁶³

Dette betyr ikke at vi alltid snakker om et klart definert scientistisk ståsted. Ofte møter vi mer en pragmatisk holdning enn en gjennomreflektert. Og det finnes en rekke former for sterk og svak scientisme.⁶⁴ Selv om enkelte kan hevde at det ikke eksisterer noe annet enn det som vitenskapen kan vise, er det mer vanlig å si at vi kun kan stole på – og i ærlighetens navn – kun fremme det som har et vitenskapelig grunnlag.

Hva er så motivet bak ulike former for scientisme?

Mikael Stenmark peker på at de som målbærer scientisme, eller det han kaller for vitenskapelig ekspansjonisme (kravet om at naturvitenskapelige modeller må få gjennomslag i alle fag- og samfunnsområder), selv ønsker å gi inntrykk av at de drives av vitenskapens suksesshistorie. De er fornuftens apostler i et irrasjonalt rike av religion og postmodernitet. Siden naturvitenskapen har gitt så mange nyttige forklaringer på noen områder, er den egnet for alle. Enten vi snakker om samfunnsfag, historie eller psykologi, bevissthet, etikk og fri vilje, gjelder det å redusere forklaringen til mer grunnleggende modeller, hentet fra fag som fysikk eller evolusjonsbiologi. Siden naturvitenskapen er så egnet til å forklare naturen, må alt egentlig følge uavvendelige naturprosesser. Siden hammer er et så bra verktøy, eksisterer det bare spikere.

Men dette handler om mer enn vitenskapelig idealisme. Ifølge Stenmark er et noe mindre påaktet motiv «det forlokkende i å kunne frelse verden ved naturvitenskapen og dermed en gang for alle være kvitt religion». Den kontroversielle ateistiske filosofen Thomas Nagel mener til og med at grunnen til at så mange ønsker å se alt i et evolusjonært perspektiv, og dermed ønsker «en darwinistisk imperialisme velkommen», har noe å gjøre med «frykten for religion». ⁶⁵ Dette «kosmiske autoritetsproblemet»

er en ikke uvanlig tilstand og [Nagel gjetter at den er] ansvarlig for mye av vår tids scientisme og reduksjonisme. En av tendensene den støtter er det latterlige misbruket av evolusjonsbiologi for å forklare hele livet, inkludert alle våre tanker. Darwin gjorde det mulig for vår moderne sekulære kultur å trekke et stort, kollektivt, lettelsens sukk, ved tilsynelatende å finne en måte å fjerne alt som smaker av formål, mening og design som fundamentale sider ved virkeligheten. ⁶⁶

Selv om det er mulig å argumentere for begge disse perspektivene, er min erfaring at det er to andre motiver som i praksis kan være vel så viktige for mange. For det første har vi en ærlig og oppriktig (og ikke grunnløs) frykt for å bli lurt. For det andre, og det henger sammen med det første, er man ikke alltid så godt kjent med ulike religiøse retninger eller filosofisk tenkning. Man opplever at begge deler bygger på følelser, synsing og selvrefererende autoriteter uten forankring i en empirisk verden.

Følelser og fornuft

Dermed er det ikke nødvendigvis forskning som driver folk i retning av scientisme. Det kan til og med være slik at dess høyere jeg sier at jeg kun godtar vitenskapelige modeller, dess mindre vitenskapelig opptrer jeg. Dess mer jeg tror jeg er styrt av fornuften, dess større er faren for at jeg ikke ser hva annet som styrer meg. Nå er det ikke dermed sagt at de mest iherdige fornuftsforkjemperne egentlig er de som er mest styrt av følelser og fobier. Men siden nye ateister er så opptatte av å snakke om Gud som en vrangforestilling, kan det vært viktig å spørre om vi ikke noen ganger heller har å gjøre med en vrangforestilling om fornuften. For det er til dels påtagelig hvor mye skråsikkerhet vi kan møte hos nye ateister, uansett hvor ofte de sier at de er villige til å endre standpunkt hvis noe annet «blir bevist». I stedet for å møte motargumenter med interesse, feies de av banen med sarkasme. Mens mange kristne i perioder kan bære på til dels stor tvil på sine tanker og motiver, og kan ha selvransakelse som ideal, er det uvanlig å møte scientister som er usikre på liv og lære. Det er nærmest et kjennetegn på en nyateist at han ikke har intellektuell tvil.

Skal vi forsøke å se bak retorikken, er det vanskelig ikke å oppfatte scientisme som en posisjon som oppfyller flere av det som ofte kalles for religiøse behov. Scientister kan anklage kristne for å følge følelser fremfor fornuft, men det er ikke dermed gitt at scientismen selv kan frikjennes. Vi trenger ikke å skru høytalere på 11 for å ane bekymring for religion og trang til trygghet, eller fiendebilder og fordommer knyttet til myter om kirken og middelalderen.

La oss understreke at vi må skjelne mellom scientisme som en form for filosofisk posisjon og som uttrykk for følelsesmessige behov. Vi kan ikke avvise noen – religiøs eller ei – uansett hvor mye vi måtte mistenke at de påvirkes av andre ønsker enn rent rasjonelle. Uansett hvem jeg møter, er det viktig å ta selve filosofien eller virkelighetsforståelsen på alvor. Også scientisme må argumenteres mot rasjonelt. Men samtidig er det slik at liker jeg ikke en konklusjon, hjelper det sjelden med argumenter. Kanskje er det viktigste vi kan gjøre rett og slett å lytte til hva som ligger bak når retorikken blir for brysk?

Hvis målet er å stanse debatten og stemple kristne som irrasjonelle, er det ikke sikkert at man i det hele tatt låner øre til argumenter. Jeg har møtt flere som hevder at det er ingen grunn til å høre på kristne. For de bedriver kun apologetikk. Kristne argumenterer bare fordi de er kristne. Målet er å forsvare egen posisjon, ikke å se sannheten. I det hele tatt er det en klar diskvalifikasjon å ha et ståsted, særlig hvis man er kristen.

Men det er ikke bare kristne som forsvarer seg. Nettopp fordi det ikke er god logikk å avvise noen med at de bare mener som de gjør fordi de mener som de gjør, kan det være viktig å hjelpe hverandre til å ta et steg eller to til siden. Både når det gjelder våre argumenter og grunnen til at vi velger å bruke dem på den måten som vi gjør. Som nevnt kan det ligge mer bak en scientistisk holdning enn fornuft og mer bak en religiøs enn følelser, som følgende fire grunner.

1. Holder jeg meg til naturvitenskapen, slipper jeg unna filosofi

Den første grunnen til at scientisme oppleves som en fristende filosofi er kanskje nettopp at man ser på den som noe annet enn filosofi. Min erfaring etter en del samtaler er at filosofi for en god del ikke handler om fornuft. De er lykkelige over å unngå filosofi slik at de i stedet kan se virkeligheten i hvitøyet. Scientisme oppleves som så nøytral, selvfølgelig og sann at man sjelden engang bruker eller er bevisst begrepet.

Er vi på denne banehalvdelen ser vi at selve ordet filosofi likestilles med synsing og gjetting. Antagelig har man sett for mange postmoderne filosofer som ikke argumenterer spesielt stringent eller analytisk, eller ikke behersker naturvitenskap. Dermed oppleves det å filosofere som det samme som «å finne på». Det er i beste fall et selvrefererende prosjekt, uten kontakt med empiriske data. Filosofer leser hverandre, ikke forskning. Mens vitenskapen befinner seg i faktavirkeligheten, tilhører filosofien fantasien og følelsene. Skal man sammenligne det med noe, blir litteratur og kunst mest nærliggende.

En scientist blir dermed lite imponert av postmoderne teologer, eller kristne som henviser til kun følelser og opplevelser – eller som rett og slett dyrker tvilen. Det postmoderne tvilsfellesskapet appellerer ikke. At scientister da i stor grad blander sammen filosofisk retning eller tradisjon med filosofi som sådan, er man ikke oppmerksom på. Siden man oppfatter at filosofi i motsetning til naturvitenskap ikke kan etterprøves empirisk, må den uansett alltid spille annenfiolin.

2. Frykten for å bli lurt

Et kanskje viktigere, men muligens mindre bevisst motiv, er frykten for å bli lurt. Man har møtt for mange religiøse som er blitt dratt så mye etter nesen at de har mistet hodet. I motsetning til dette ønsker man en etterprøvbarhet slik at man unngår å bli drevet av ønsketenkning (eller dødsangst for den saks skyld) eller sterke lederskikkelser med master i manipulasjon. Og vil jeg ikke bli lurt, er det fristende å omfavne scientisme. Denne fungerer som en mekanisme vil kan kalle for «vil-ikke-bli-lurt-isme», en holdning som ikke har fått færre tilhengere i disse terroristtider – eller i kjølvannet av Knutby-tragedien for noen år siden der en pastor ble dømt for å ha manipulert noen til å drepe. ⁶⁷

Vi har vel alle erfart at det ikke er en god opplevelse å bli lurt. Vi ønsker en grunnleggende trygghet. Noen er redde for at dess mer de nærmer seg religion dess større er faren for å slippe det irrasjonelle inn på livet. Og da kan jeg miste kontrollen. I stedet tar religiøse ledere styringen. Og det er aldri godt å vite hva slike skikkelser kan finne på.

Saken blir ikke bedre hvis jeg intenst misliker det som jeg er redd for å bli lurt av.

Min erfaring er at mange som henviser til vitenskap, gjør det for å holde religion i sin alminnelighet – og kristne i særdeleshet – på avstand. Undersøkelser viser da også et stort antall med en frykt for religion.⁶⁸

Omtrent 75 % i Norge mener at mennesker med sterk religiøs tro ofte er intolerante overfor andre. Et stort flertall av befolkningen oppfatter med andre ord ikke at religion har en positiv betydning når det gjelder å forme og opprettholde et fredelig samfunn, der ulikheter i oppfatninger og overbevisninger ikke leder til dyptgående konflikter. Både individuelt og samfunnsmessig ansees religion for å ha problematiske konsekvenser for et felles samfunn og en felles offentlighet.⁶⁹

Resultatet er at mens noen i dag foretrekker en uforpliktende naturreligion knyttet til New Age, foretrekker andre en forpliktende naturvitenskapelighet ofte knyttet til nye ateister. I noen grad kan scientismen også fungere som fluktvei. Står jeg fast i en diskusjon med en av disse religiøse fanatikerne (tror jeg på Gud, blir jeg fort sett oppfattet som fanatiker eller fundamentalist), kan jeg som nevnt i innledningen stoppe debatten eller stikke ut bakdøren med et kjekt «du må vite, ikke tro».

Nå er det flere av oss som kan være bekymret for terrorisme og sharia, og som ser etter løsninger og nødutganger. Har jeg først vendt meg til et åpent og liberalt samfunn, er det vondt å tenke seg en ny forbudstid eller et mer puritansk lovverk. Jeg ønsker i stedet å være på parti med vitenskapen og fremtiden, ikke med en førvitenskapelig fortid. For noen kan scientisme til og med fungere som en krykke å støtte seg til i møte med en pågående religiøsitet. I stedet for å falle for religiøs retorikk, står man støtt med scientismen. Saken blir ikke dårligere av at krykker også kan benyttes som angrepsvåpen. Etter noen raske besvergelser om empiri og falsifisering er kristne spredt for alle kanter.

Dette gjør det også vanskelig å slippe til med grunner for kristen tro. Det er ikke lett å akseptere selv det minste lille argumentet for at det må eksistere noe som er evig, hvis den jeg snakker med, oppfatter dette som første steg på veien til totalavhold eller sensur av Game of Thrones.

Dermed er det viktig å vise at religion ikke nødvendigvis er løsrevet fra rasjonalitet eller kulturell raushet, samtidig som det ikke er grunn til å legge skjul på store ulikheter mellom ulike religioner og retninger. Selv holder jeg meg til et kristent menneskesyn som handler om at vi er skapt i Guds bilde med kreativitet og rasjonalitet. I en slik sammenheng er kunst og musikk like naturlig og verdifullt som filosofi og vitenskap. Men samtidig er det ingen grunn til å være naiv overfor mennesker og mekanismer som fører oss på villspor. Bibelen advarer både mot konklusjoner som «klør i øret» og «ulver i fåreklær». Som kristen har jeg ingen unnskyldning for å være blåøyd overfor manipulasjon og gruppepress, eller ledere som fremstår som feilfrie forbilder, eller konspirasjonsteorier verken fra høyre- eller venstresiden.

3. Manglende kunnskap

Å beskylde andre for manglende kunnskap bør man være forsiktig med. Men som vi skal se i de neste kapitlene er dette dessverre gjennomgående for de mest kjente nye ateistene. Dermed våger jeg å antyde at en annen årsak som kan føre til at noen favoriserer en «vitenskapelig holdning», er at man er for lite kjent med religiøse og filosofiske retninger. Dermed skjærer man alt over én kam: Filosofi er postmoderne og subjektiv. Kristen moral handler kun om påtvungne lovbud fra en streng Gud. All religion er egentlig helt lik, og grunnleggende irrasjonell. Idealet er ikke å tenke, men å underkaste seg ledere og hellige bøker. Når noen religioner kan se bedre ut, er det kun fordi de har møtt forskjellig ytre press fra politikere og samfunn.

Det er ikke bare religion nye ateister fortegner til det ugjenkjennelige, vi ser det samme fenomenet omtrent hver gang de beveger seg utenfor naturvitenskapen. En grunn kan være at scientister oftere har bakgrunn fra IT-studier eller biologi enn fra samfunnsfag. Muligens er det fordi få har lest tyngre litteratur om teologi eller religionsfilosofi at man oppfatter teologi som per definisjon irrasjonell og all filosofi som selvrefererende prat. I stedet for å bygge på data fra en ekstern virkelighet, slik reelle fag gjør, forholder teologer og filosofer seg til hverandre, hellige skrifter og subjektive meninger. De er fiktive fag uten kontakt med virkeligheten. At denne type oppfatninger ikke selv bygger på data fra teologiske eller filosofiske verker, er det tydeligvis ikke så nøye med. Nye ateister forsker ikke på virkeligheten, de definerer den.

4. Scientisme som filosofi

En fare ved å skrive om motiver er at vi mister fokus på innholdet. La oss derfor si tydelig fra om at uansett hvor mye vi kan mistenke noen for også subjektive motiver, slipper vi ikke unna å vurdere hva de faktisk sier. Kan en scientistisk holdning være en selvstendig plattform for erkjennelse og etikk? I hvilken grad kan naturvitenskap som metode og konklusjoner støtte livssyn? Den som kritiserer religion som for usikkert og uetisk å bygge livet på, må tenke at naturvitenskap gir langt større grunnlag for verdier og virkelighetsforståelse. I praksis viser det seg imidlertid at en slik holdning ikke bare blir altfor enkel, den er umulig.

For det første handler naturvitenskap kun om naturen. Hvis det eneste jeg vil forholde meg til er det som kan påvises naturvitenskapelig, begrenser jeg meg til det som lar seg påvise empirisk i naturen, direkte eller indirekte. Jeg utelukker allerede i utgangspunktet muligheten for en virkelighet utenfor det målbare. Det er å la meg styre – noen vil kanskje si lure – av forskningsmetoder.

For det andre snakker vi om et bredt spekter av ulike fagfelt og tilnærminger – og om teorier og modeller som ikke har vist seg direkte statiske. Hvis det er noe som er sikkert ved naturvitenskapen, er det at konklusjonene endrer seg. Noen ganger i retninger som det har vist seg umulig å forutse. En basisvitenskap som fysikken har de seneste hundre år utviklet seg på en måte som ikke en gang science fiction-forfattere drømte om i 1910. Det er ikke sikkert det vil skje færre revolusjoner de neste hundre år.

Dermed er spørsmålet hvor holdbart mer eller mindre foreløpige vitenskapelige konklusjoner eller arbeidshypoteser kan være som grunnlag for livssyn, selv om mange av dem antagelig er svært sikre. Når det er empiri for at selv grunnleggende konklusjoner om naturen brått kan endre seg, er det empiri for at jeg ikke bør bygge livet mitt på dem.

Dermed står vi langt på vei igjen med metodene. En scientist må ta stilling til hvorfor de fungerer (er det så selvsagt?), hva de kan brukes til (er gyldighetsområdet mer enn naturen og finnes noe mer enn naturen?), hva som er de ulike vitenskapenes avgrensninger (kan virkelig alt forklares ut fra fysikk eller evolusjon?), om de kan misbrukes, og om det er noe galt med misbruk (vitenskap må vurderes og korrigeres ut fra etiske overveielser).

Denne type spørsmål kan ikke avklares med naturvitenskapelig metode. De handler i stedet om premisser som må antas eller forutsettes. De følger ikke av vitenskapelige teorier, de er i stedet hva teoriene bygger på, ofte kalt det førteoretiske. De springer ut av virkelighetsforståelser og livsoppfatninger, ikke av laboratorieforsøk. Uansett hvor mange ganger vi måtte få bekreftet et forsøk (som at vann koker ved 100 grader celsius under et bestemt lufttrykk), kan vi ikke, slik skeptikeren David Hume har argumentert for, ut fra et strengt empirisk og positivistisk perspektiv vite om det vil skje igjen. Eller om det er en ekte sammenheng mellom det vi ser som «årsaker» og «virkninger».

3.1 Er gudstro uredelig hvis Gud ikke kan bevises empirisk?

Kan jeg vite noe om Gud hvis jeg ikke kan bruke empiriske metoder? Det er vanlig å høre at hvis du viser meg «etterprøvbare fakta», skal jeg tro på Gud. Skal vi komme noen vei, må vi holde oss til det som kan begrunnes empirisk og som er logisk sammenhengende.

Men som vi har vært inne på er det altså forskjell mellom at livssyn er informert av naturvitenskap og at de er begrunnet i den. Jeg støtter fullt ut at påstander må være logisk sammenhengende. Det er til og med blant grunnene til at jeg er kritisk til nye ateister, siden deres syn på livet ikke synes logisk sammenhengende, men fullt av selvmotsigelser og spenninger som vist i forrige kapittel.

Saken blir ikke bedre av at de ikke alltid forholder seg til empiri – eller til hva empiri kan brukes til. Vi har rett og slett vansker med å besvare spørsmål om rett og galt, godt og ondt, meningsfullt og meningsløst ut fra studier av natur og samfunn. Prinsipielt er det ikke enkelt å se hvordan vi kan bruke studier av fenomener i naturen, til å si noe om hva som er utenfor. Det er ikke det samme å lete etter en Gud bak universet, som etter gull på Finnmarksvidda. Riktignok er noen former for gudetro knyttet ganske direkte til hendelser i naturen. Vi kunne dermed søkt etter Tor med hammeren ved å sette ut måleinstrumenter i områder med mye torden. Men i klassisk kristen gudstro er ikke Gud årsaken til fenomener vi ellers ikke kan forklare. Gud står i stedet bak hele spillet, han holder naturen og alle naturlover i gang. Gud er ingen naturvitenskapelig forklaring, han forklarer naturvitenskapen. Uten Gud ville det ikke eksistert noe empiri. Dermed kan vi i én forstand si at all empiri beviser Guds eksistens.

Kan bønnestudier si oss noe?

Men det er altså mange som ønsker mer direkte empiri. Noe av det som da trekkes fram er bønnestudier. Kan det observeres – under kontrollerte betingelser – noen effekt av at noen bes for, mens andre ikke bes for? Når jeg er skeptisk til dette, har det flere grunner. Empiriske studier er ikke alltid entydige. Det er ikke så enkelt å identifisere årsaker som man skulle tro. Selv om det observeres mye stork i områder med mange barnefødsler, trenger ikke det å bety at de har flydd inn med barna. Sammenfall er ikke det samme som sammenheng. Skulle undersøkelser vise at de som bes for av iherdige pinsevenner oftere blir friske, fungerer det i praksis ikke som bevis. Vi kan alltid finne naturlige forklaringer på tilsynelatende mirakler, fra fusk og fanteri til placebo, hallusinasjoner og tilfeldigheter. Og dess mer dramatiske påstander om mirakler, dess sterkere blir tvilen på at de har skjedd.⁷⁰ I det hele tatt bygger studier av bønn ofte på ganske tvilsomme premisser. Ikke minst er det vanskelig å se en god måleenhet for bønn. Er det en tidsenhet – hvor lenge man ber? Er det en kraftenhet – hvor sterkt man ber? Er det en vektenhet – hvor mye teologisk tyngde som ligger bak? Selv om noen sikkert ønsker å ta positive resultater som inntekt for sin tro, er denne type undersøkelser vanskelige å bygge på – for eller imot gudstro. Skulle mange nok studier over tid gi positive effekter, vil nok mange også se det som et sterkere bevis på effekten av positive tanker, enn for eksistensen av Gud.

Det er heller ikke sikkert det er så etisk å be bare for noen pasienter. Siden bønn ikke er en synlig eller målbar aktivitet (det finnes ingen måleenhet for bønn) kan vi aldri utelukke at ingen andre ber for personer, eller gjør det på måter som motvirker undersøkelsen. Er jeg kranglete, kan jeg alltid si at noen må ha bedrevet ganning, voodoo eller annet som de tror saboterer pasienter eller undersøkelser de misliker.

Viktigere enn dette, er imidlertid at det ikke er gitt at Gud ønsker å la seg påvise på denne måten. Hvis det man skal undersøke, er om det finnes en personlig Gud som kan svare på bønn etter sin vilje og plan, er det ikke sikkert man får mye ut av å betrakte Gud som noe i retning av en automat. I kristen sammenheng kan ikke bønn løsrives fra et personlig forhold til Gud. Bønn handler ikke om å henvende seg til en maskin. Gud er ingen app det bare er å trykke på. Hvis det stemmer at enkelte slike studier har vist en viss sammenheng mellom bønn og bedring, kan det også skyldes bevisste eller ubevisste signaler som har styrket kroppens evne til å helbrede seg selv. At andre undersøkelser synes å ha endt med at pasientene som det bes for, blir dårligere, styrker ikke tilliten til metoden. Hvis det da ikke bare beviser våre mistanker om at Gud er lite blid på slike tester.

Er man i det filosofiske hjørnet, kan det som nevnt også argumenteres for at empiriske studier i seg selv ikke er egnet til å si noe endelig om virkeligheten. Jeg er overrasket over at så mange som sier vi bør stole på vitenskap, som Richard Dawkins, trekker frem David Hume (1711–1776) når han i sin ganske konsekvente skepsis stilte spørsmål ved rasjonaliteten av induksjonsbevis (en viktig del av empiriske studier). Uansett hvor ofte et vitenskapelig forsøk blir bekreftet, har vi ikke formelt bevist at det samme vil skje neste gang. Selv om vi finner det psykologisk sannsynlig. Han var også skeptisk til at vi i det hele tatt kan slutte noe endelig om årsaker og virkninger, bare fordi vi observerer at en antatt virkning følger etter en antatt årsak. Selv om Hume vedgikk at han støttet seg til årsaksloven når han spilte biljard, er hans skepsis ikke enkel å besvare for en konsekvent naturalist. Sier man at naturlige årsaker alltid er å foretrekke fremfor overnaturlige, bør man ikke avvise naturlige årsaker. I hvert fall om man ikke liker å sage over grenen man sitter på.

Spørsmålet om gudstro handler rett og slett om mer enn hva vi kan måle og veie. Det handler om hva slags tilværelse vi lever i – og hvordan det kan ha seg at vi i det hele tatt har fått og kan drive med noe så rart som vitenskap. Mens Hume altså har vendt kristen tro ryggen, møter vi innenfor et jødisk-kristent tenkesett en lovgiver bak naturen og har dermed et grunnlag for å tro at den er rimelig regelmessig. En slik virkelighetsforståelse styrkes daglig av at empiriske studier gir meningsfulle resultater. Denne type studier er viktige for å vurdere for eksempel hvilke medisinske behandlingsmetoder som gir best resultater. Og egnet til å avvise troen på at det er noe hold i astrologi og klarsyn.

Men leter vi likevel direkte etter Gud i det fysiske universet, er ikke utfordringen lettere av at vi savner kriterier for når Gud faktisk er observert. Siden hele det naturvitenskapelige prosjektet handler om å finne naturlige forklaringer, sitter det langt inne å ta Gud med i ligningene. Antagelig er det alltid mulig å komme med tilleggshypoteser, hvis vitenskapen tilsynelatende peker i retning av behovet for noe guddommelig – som i spørsmålet om hvorfor vårt ene univers er egnet for intelligent liv eller om livets opprinnelse i det hele tatt. En Gud som skal forklare tomrom i vår vitenskapelige kunnskap, er ikke veldig populær – unntatt som karikatur. Denne «hullenes Gud» («God of the gaps») er da også vanskelig å finne i historien. Selv om Isaac Newton (1643–1727) så Gud som en nyttig forklaring på hvorfor planetbanene var mer stabile enn hans beregninger viste, finner vi lite av dette i Bibelen, middelalderen eller blant dagens teologer. Det er nok ikke slik at Gud stadig justerer jordas bevegelser for at vi skal unngå å falle inn i sola.

Dette betyr ikke at vi har løftet Gud ut av virkelighetens verden. Men som vi har forsøkt å vise i dette resonnementet, er ikke spørsmålet bare hva vi kan konkludere med etter å ha observert natur og samfunn. Det går vel så mye på hvilken filosofi vi har i bakhodet når vi starter å tenke om universet og mennesket.

Skyldes gudstro manglende kunnskap?

Selv om empiriske studier ikke kan bevise Guds eksistens, kan de nok vise at det er en vanlig tanke at naturvitenskapelige funn undergraver troen på Gud. Der kunnskapen kommer inn, trenges Gud ut. Vi ser dette tydelig da studentmagasinet Argument skrev om «gudspartikkelen» som med stor sannsynlighet ble oppdaget i 2012.⁷¹

Kallenavnet på århundrets største vitenskapelige oppdagelse kunne ikke vart mer villedende. Higgs-bosonet er nærmere spikern i kista for mannen med skjegget.

Men hvorfor er det slik ifølge artikkelforfatteren?

Oppdagelsen av Higgs-bosonet betyr at vi forstår verden litt bedre, og litt mindre er overlatt til magiske forklaringer eller ignoranse. Enkelte vil hevde at arbeidet fysikerne gjør, kun dokumenterer Guds skaperkraft og geniale design, andre vil si dette etterlater litt mindre plass til ham.⁷²

Men dette bygger altså på en myte. Det er en misforståelse at naturvitenskapelige forklaringer erstatter forklaringer basert på Gud. Dermed er det ikke uventet at verken Dawkins eller Argument oppgir referanser til noen som har brukt Gud på den måten. Grunnen er antagelig at dette tilhører en fortelling som er så opplagt at man ikke kommer på tanken om å etterprøve den. Spørsmålet om Gud handler ikke om hva som finnes i virkeligheten, enten vi kaller noe for «gudspartikler» eller ei, men om hva slags virkelighet som finnes.

3.2 Livssyn, virkelighet og vitenskap

Vitenskap er et viktig verktøy for å utforske virkeligheten, men kan ikke i seg selv være et livssyn. Selv om flere talsmenn for ulike livssyn kan la seg friste til å låne av vitenskapens prestisje, snur man nok ofte problemstillingen på hodet. For spørsmålet er ikke bare om mitt livssyn bygger på vitenskapen, men om vitenskapen kan bygge på mitt livssyn. Og jeg snakker da ikke om livssyn som tar utgangspunkt i postulater om hvordan ting er (som at vitenskapen er bra og nyttig), men om hvilken virkelighetsforståelse livssynet tar utgangspunkt i. Hevder jeg at alt egentlig er ånd eller en levende organisme, er det et godt spørsmål hvorfor jeg skal forske på materien som om den fulgte rimelig faste naturlover. Er mitt utgangspunkt et fravær av gudstro, følger det ikke logisk verken at naturvitenskapen har kjempeverdi eller en gang er mulig. Det er nok grunnen til at flere argumenterer andre veien, fra vitenskap til fravær av gudstro. Og at det ikke er vanlig å kalle ateisme for et livssyn.

Men skal vi diskutere tro og vitenskap, kan vi ikke underslå at naturvitenskapen bygger på oppfatninger om hva slags natur vi lever i. Alle livssyn bør la seg informere av vitenskap, men ikke alle kan begrunne vår evne til å forstå og utforske naturen rasjonelt.

Sier jeg at naturvitenskapen gir oss de beste forklaringene, har jeg inntatt et valgt, filosofisk ståsted. Skal jeg vurdere om dette er rett eller galt, går jeg ikke til laboratoriet og sjekker empiri. Veien kan ikke gå utenom filosofien, til vurderinger av grunnlaget for og begrensninger i rasjonalitet, induksjon, etikk, epistemologi og hva som konstituerer ulike former for og nivåer av viten.⁷³ Og gjør jeg dette, har jeg allerede vedgått at naturvitenskap ikke er alt. Dette er grunnen til at seriøse ateister er mer opptatt av kjempende humanisme enn kjapp scientisme. De har forstått at reflekser ikke er det samme som refleksjon.

Nå innebærer ikke dette at religion skal rydde opp der en litt hjelpeløs vitenskap ikke helt strekker til. For også religion må vurderes rasjonelt. Noe blir ikke virkelig bare fordi en eller annen tror det, eller det er blitt en etablert tradisjon. Vi må løpende vurdere livstolkninger og premisser, uansett hvor selvsagte de synes for oss. Dette gjelder også for begreper som religion. Ofte er det mer fruktbart å snakke om livssyn og virkelighetsforståelser. Religion kan være en praktisk overskrift på hengivelse til tradisjoner og trosforestillinger, men ofte er forskjellene større enn likhetene. Ordet brukes mange ganger om noe som ikke lar seg sette på en formel. Det sier vel så mye om modernitetens behov for definisjoner som om et avgrenset fenomen. Kanskje er religion et ikke-eksisterende universalbegrep.

Begrepet bidrar i hvert fall fort til at vårt perspektiv styres vel så mye av definisjoner som av data. Det fungerer mer som en tankefelle enn til å skjerpe tanken. Vi ser dette når noe som gjøres eller tenkes i regi av én religiøs retning eller som et engangstilfelle, tas til inntekt for all religion til alle tider. Det gjør at vi stadig hører om «religionens lange kamp mot vitenskapen» eller at «de store grunnleggende problemene» (fra kvinnefiendtlighet til manglende likeverd) skyldes fenomenet religion. Og da «Ikke en bestemt religion, men religion som sådan. Alt vi har av kulturelle nedarvede forskjeller mellom kjønn og hva det betyr for samfunnsposisjon skrives til syvende og siste tilbake til vår religion.» ⁷⁴

Holdningen er sterk og klar. Selv om det er fint at «gladkristne og andre snillreligiøse» hevder at de er for likestilling og menneskeverd, viser det bare at det er «ingen regel uten unntak». Det er underforstått at snille unntak ikke skyldes religion, men snille mennesker.

Her er det imidlertid viktig å se hva som egentlig er, eller kan være, grunnlaget for verdier og meninger. Spørsmålet er ikke om en eller flere religioner (eller retninger innenfor noen av disse) kjemper mot vitenskapen eller det vi oppfatter som grunnleggende verdier, men om noen av dem kan gi premisser for vitenskap og verdier. Kan de til og med gjøre dette bedre enn andre måter å forstå virkeligheten på? For det er ikke gitt at enhver konklusjon jeg selv liker eller ser som helt selvsagt akkurat nå, lar seg begrunne ut fra hvordan jeg dypest sett oppfatter virkeligheten.

Mye handler om utgangspunktet. Hva har jeg med meg av livsssyn og logikk, av selvfølgeligheter og premisser, allerede før jeg går inn i laboratoriet? Hva slags forståelse er best egnet til å skape en begrunnet og bærekraftig naturvitenskap? Oppfatter du forskning som mulig og meningsfullt, er det fordi du bevisst eller ubevisst har tatt stilling til en rekke spørsmål du ikke kan avgjøre vitenskapelig, men som er premisser for all vitenskap. Og det er ikke få eller små spørsmål vi snakker om, hvis vi først tar et steg vekk fra våre egne vestligkulturelle selvfølgeligheter.

Vi er dermed over på dels banale og dels byggende premisser som ikke er like opplagte i alle tradisjoner og tenkesett. Finnes en verden utenfor min egen tanke? Har naturen vært, er den, og vil den fortsette å være regelmessig – altså finnes noe vi kan kalle naturlover? Kan vi virkelig stole på induksjon, at våre observasjoner av en begrenset mengde hendelser har gyldighet for alle tilsvarende hendelser? Sier årsaksforklaringer noe om reelle sammenhenger, eller kun om assosiasjoner, slik skeptikeren Hume hevder? Er naturen virkelig forståelig? Er mine sanser en god kilde til viten? Kan jeg stole på min hjernes evne til å tolke sanseinntrykkene riktig? Har jeg fri vilje til å tenke de tanker jeg vil ut fra logikk og innsikt, eller er jeg tvunget av min biokjemi til å tenke de tanker jeg må? Er matematikk en holdbar måte å beskrive den fysiske verden på? Er det samsvar mellom hvordan noe faktisk er og hvordan det ser ut til å være? Beskriver vitenskapelige modeller verden nøyaktig nok? Er vårt bilde av verden helt i lomma på våre modeller, eller kan vi si noe om den virkelige verden?

Hevder jeg et scientistisk syn, skal jeg ikke bare svare ja på alt dette, men jeg må gi hvert eneste punkt en ren sekulær begrunnelse. Det holder ikke å si at siden vitenskapen er viktig og virker, må premissene være riktige, for oppfatningen at vitenskapen er viktig og virker er påvirket av nettopp premissene.

Scientisme mot vitenskap

En avvisning av scientisme innebærer ingen underkjennelse av vitenskapens verdi. Å si nei til scientisme handler rett og slett om mavemål på vitenskapens vegne. Og om å se at det vitenskapelige prosjekt ikke kan sveve i løse lufta.

En bedre vei å koble vitenskap og livssyn er det som litt enkelt kan kalles for kritisk realisme. Dette handler om å gå til virkeligheten med antagelser, forsøksvise premisser og hypoteser om hvordan tingene henger sammen, om hva som er et godt grunnlag for både vitenskap, hverdagsliv og verdier. Noen av premissene kan vi dermed få bekreftet gjennom vitenskapelig etterprøving, andre ved mer personlige, filosofiske eller etiske refleksjoner og erfaringer. Vi lever alle i en virkelighet som må tolkes. Det holder ikke å vise til at jeg sterkt opplever vitenskapens verdi eller et liberalt samfunn som et selvfølgelig ideal. For selvfølgelighetene skifter. En azteker på 1400-tallet hadde andre selvfølgeligheter enn en fjortis fra Stockholm i dag. En tradisjonalistisk hinduist som mener at verden er en illusjon, oppfatter naturvitenskapens verdi, og virkeligheten i det hele tatt, annerledes enn en empirist fra England. En empiristisk posisjon kan ikke begrunnes empirisk.

Nettopp fordi vi styres så mye av selvfølgeligheter, trenger vi en bærekraftig tro på vitenskapens mulighet, verdi og viktighet – og på at dette handler om et umistelig og ikke-selvfølgelig prosjekt. Dess mer vi styres av budsjettrunder, subjektive opplevelser, postmoderne vrier eller en tro på at vi er biologiske roboter uten fri vilje eller mulighet til innsikter eller genuin personlig refleksjon, dess mer fjerner vi noe av det som skaper tro på vitenskap som prosjekt.

Scientisme mot moral

En av dem som har forkynt scientismen sterkest og klarest de seneste årene, er Alex Rosenberg slik han beskriver i The Atheist’s Guide to Reality: Enjoying Life without Illusions.⁷⁵ Her er et klassisk eksempel på en ateist som ønsker å leve konsekvent uten illusjonene man finner i «verdispillet» i overetasjen, slik vi beskrev i forrige kapittel. Blant det vi må lære oss å nyte livet uten, er troen på slike ting som fri vilje, bevissthet, moral og sekulærhumanisme. For ingen ting av dette kan dokumenteres naturvitenskapelig og en scientist kan ikke holde seg til noe annet enn «vitenskapsspillet». Det er ikke slik at Rosenbergs scientisme følger av hans ateisme, hans ateisme er en konsekvens av hans scientisme. Er de eneste reelle forklaringer naturvitenskapelige, er nihilisme realiteten.

Naturvitenskapen, særlig fysikk og biologi avslører at virkeligheten er fullstendig forskjellig fra hva folk flest tror. Den er ikke bare annerledes enn hva religiøse troende mener. Vitenskapen avslører at virkeligheten er annerledes enn hva mange ateister forstår. ⁷⁶

Rosenberg fremhever at vi kan stole på at det er slik, siden fysikken har gjort så mange fantastiske oppdagelser de seneste tiårene. Og ettersom den har lært oss at tilværelsen dypest sett er elementærpartikler, nærmere bestemt fermioner og bosoner, må alt forstås ut fra dem. Alle fakta er bestemt av fysiske fakta, alt følger rene naturprosesser. Naturvitenskapen frigjør meg ikke, den fanger. Min tanke er ikke fri, den er like uavvendelig som snøskred. Mennesket er ingen selvstendig aktør som kan styre materien med tanken, det er tvert imot materien som styrer tanken. Er alt fysikk, finnes ingen høyere, uavhengig moral eller friflygende normer, ifølge Rosenberg. Heldigvis har evolusjonen så langt selektert oss til å være snille, noe vi får håpe vil fortsette.

For ordens skyld, dette er ikke noe forsøk på å parodiere Rosenberg, og han står ikke alene. Sam Harris sier rett ut at «Ingen beskrivelse av kausalitet etterlater rom for fri vilje … vår tro på fri vilje skyldes at vi ikke i noe øyeblikk kjenner de spesifikt forutgående årsaker … Fra et dypere perspektiv (for å si det både subjektivt og objektivt) bare oppstår tanker (hva annet kan de gjøre) uten styring og samtidig styrer de våre handlinger».⁷⁷ Men han klarer forståelig nok ikke å trekke de logiske konsekvensene.

Dette betyr selvsagt ikke at vi ikke har noen form for mental frihet. Vi kan velge å fokusere på noen fakta fremfor andre, understreke det gode fremfor det onde etc. Og slike valg har konsekvenser for hvordan vi oppfatter verden.⁷⁸

Dermed skulle man tro at han klargjorde hvordan dette var mulig da han fikk anledning til å skrive mer utførlig i boken Free Will i 2012. Men det blir bare enda strammere.

Valg, anstrengelser, intensjoner og tenkning påvirker vår adferd – men de er selv del av en årsakskjede som går forut for vår bevissthet og som vi ikke har noen endelig kontroll over … jeg kan ikke velge hva jeg velger.⁷⁹

Dermed kan vi altså heller ikke «velge å fokusere» på noe som helst eller velge å understreke det gode og så videre At han ikke ser det selvmotsigende og irrasjonelle i sin posisjon forundrer, muligens kjenner han, som skapt i Guds bilde, at det finnes frihet og godhet likevel. Det er også interessant å se at han ikke engang forstår at noen vil hevde at han underkjenner nettopp vår mulighet til refleksjon og rasjonalitet, hvis vi ikke engang kan velge hva vi skal tenke på eller hvordan vi skal tenke. Tanker og bevissthet om tanker bare oppstår, de er ikke noe vi egentlig kan styre bevisst. Og i så fall må det samme gjelde mine refleksjoner om min egen tenkning. Siden det finnes forskning som viser at hjernen ser ut til å gjøre valg før vi gjør dem selv, kan vi ikke gjøre valg.⁸⁰ Likevel klarer Harris på en merkelig måte å si at vi både er frie og bevisste og ikke er det.

Og det faktum at våre valg er avhengige av forutgående årsaker innebærer ikke at de er uten betydning. Hvis jeg ikke hadde bestemt meg for å skrive denne boken, ville den ikke ha skrevet seg selv. Mitt valg av å skrive den var uten tvil den primære årsak til at den ble til. Beslutninger, intensjoner, anstrengelser, mål, viljestyrke etc. er kausale tilstander i hjernen og leder til spesifikk adferd, og adferd fører til konsekvenser i den ytre verden. Menneskelige valg er derfor like viktige som de tilhengerne av fri vilje tror. Men det neste valget du gjør vil springe ut av mørket av forutgående årsaker som du, det bevisste vitnet til dine egne erfaringer, ikke skapte.⁸¹

Mine valg er altså både uten tvil den primære (den første eller grunnleggende) årsaken til mine handlinger, men det er samtidig ikke jeg selv som er årsaken til mine valg. Jeg kan både velge og ikke velge. Tanker og følelser bare oppstår. Det jeg opplever av ’valg’, er noe som «dukker opp i tanken som om de hadde sprunget ut av et tomrom». Jeg kan være bevisst vitne til dem, men jeg kan ikke bevisst velge dem. Jeg kan ikke tenke bevisst, jeg kan bare observere at det er tanker (man venter litt på at han skal si stemmer) i hodet. Harris har med andre ord ikke reflektert over konsekvensen av hva han sier. Han melder seg ut av alle debatter. Han ber oss om ikke å høre på ham. Hvorfor skal noen lytte til en som hevder at hans tanker bare dukker opp? Hvordan vil han begrunne at det finnes ekte rasjonalitet hvis alle valg – også av begrunnelser – springer ut av mørket, nærmest ubønnhørlig? Når Harris beskriver alle våre tanker som om de skulle være tvangstanker, er det ikke mulig å ta noen av hans konklusjoner på alvor. Nye ateister synes noen ganger i overkant ivrige etter å sage over grenen de sitter på. Det er vanskelig å finne noen som er flinkere til å vise at vi bør velge andre perspektiver.

Og dette er ikke begrenset til hva vi normalt kaller for nye ateister. Også norske humanetikere kan hevde at alle aksjoner i hjernen vår egentlig er reaksjoner, slik at ingen egentlig kan bebreides for sine tanker eller handlinger. Eller som Morten Horn skriver i en interessant kommentar i nettavisen med det for anledningen interessante navnet Fri Tanke:

En slik biokjemisk forståelse av hjernens aktivitet blir absurd, men den er likevel umulig å avvise med mindre man for alvor påstår at det finnes «noe» i hjernen som opererer på tvers av og som overstyrer de vanlige kjemiske lover og energilover som vi vet at styrer her som overalt ellers i naturen. Da er man over i det religiøse – at det finnes «noe» som er sjelen, og som ikke kan beskrives eller observeres. Og dét tror vel ikke vi humanetikere på.

Hvordan kommer så en tenkende og følsom humanetiker ut av dilemmaet der han mener at vi ikke har fri vilje, men samtidig ser at det er absurd at vi er fullt ut determinerte av ting utenfor vår kontroll?

Det som er et viktig poeng er at SELV OM vi mennesker følger en emosjonell logikk vi selv tror er rasjonell, selv om alle våre tanker egentlig bare er kjemiske reaksjoner på andre impulser vi strengt tatt ikke kan stå til ansvar for, så har vi likevel en mulighet til å påvirke hjernen og tankene våre. Vi har et sett med sosiale regler, vi har metoder vi kan bruke for å reflektere over egne valg. Disse virker på nøyaktig samme vis – via nervebaner og kjemiske prosesser – så det er måter vi kan prøve å påvirke den organiske hjerneaktiviteten på.⁸²

Det er vanskelig å se at løsningen handler om mer enn ordbruk. For disse «sosiale reglene» og metodene «for å reflektere over våre egne valg» er selv utelukkende reaksjoner. Uansett ordbruk kommer jeg ikke unna at også min opplevelse av å reflektere bare er kjemiske reaksjoner på impulser jeg altså «strengt tatt ikke kan stå til ansvar for».

Logikken er for mange praktiske formål speilvendt. I stedet for å se vår opplevelse av frihet og ansvarlighet som et tegn på hva slags virkelighet vi lever i, bruker man troen på hva slags virkelighet vi lever i til å fjerne troen på ekte frihet og ansvarlighet. Og med det muligheten til virkelig å reflektere over om mine konklusjoner er riktige, siden all refleksjon og alle konklusjoner er utenfor min kontroll. Hvis det som skal til for at jeg virkelig skal kunne reflektere, er at min bevissthet ikke kun er et løpende resultat av uavvendelige fysiske årsaker, er det underlig at man fraskriver seg muligheten for en slik bevissthet.⁸³ Det blir ikke mindre underlig hvis man samtidig mener å stå for en virkelighetsforståelse som fremmer rasjonalitet og ansvarlighet.

Min erfaring er at nesten ingen norske ateister ser utfordringen hvis alt er styrt av naturprosesser jeg ikke kan påvirke. Mye skyldes nok vanetenkning – og kanskje at det kan gjøre vondt. Jeg er nok uansett ikke den eneste som strever med å se min grunnleggende virkelighetsforståelse utenfra – og reflektere over den. Eller utfordre den – premisser og praksis – skikkelig, ærlig, fra bunnen. Og se hvor dette fører hen, om jeg skal være rimelig konsekvent. Dessverre er det lettere med vanetenkning og slagord, eller avsporinger.

Dermed er det ikke uventet at også Sam Harris verken reflekterer over sin mulighet til refleksjon, eller om det (slik han selv synes å tro) kan finnes noe «det gode» i en verden der vi altså ikke kan velge hva vi oppfatter som godt eller ondt. Mens Rosenberg går lenger i å trekke logiske konsekvenser av et scientistisk syn, samtidig som han bedyrer at dette ikke fører til en slem, men til en snill nihilisme. Eller den kan i det minste være til å holde ut. Blir det likevel vanskelig, «har man jo alltids Prozac».

Det er noen dårlige nyheter som fortsetter å plage scientismen. Vi må erkjenne (for oss selv, i det minste) at mange spørsmål som vi ønsker det «rette» svaret på ikke har noen svar i det hele tatt. Dette er spørsmål om det etiske i stamcelleforskning, abort, antidiskriminerende kvoteringsordninger, kjønnsnøytralt ekteskap eller forpliktelser overfor fremtidige generasjoner. Mange opplyste mennesker, inkludert mange forskere, mener at fornuftige folk til sist vil finne det rette svaret på slike spørsmål. Dessverre vil det vise seg at det eneste folk finner er svarene de liker. Det samme gjelder for dem som er uenige med dem. Virkelige etiske debatter kan avgjøres på mange måter, ved avstemning, ved vedtak, ved at noen av partene blir utslitte, ved at eksemplets makt kan endre sosiale vaner. Men de kan aldri bli løst ved å finne de rette svarene. Det finnes ingen.⁸⁴

Dermed kan Rosenberg i et forsøk på å være konsistent naturalist ikke hevde at noen moralsk posisjon er bedre eller dårligere enn andre. Og han er ikke bare løst kjent med poenget, han understreker og utbasunerer det. Han kan ikke moralisere om rasisme, terrorisme, diskriminering, homofobi eller noe som helst annet. Det finnes rett og slett ikke grunnlag for å si at noe er rett eller galt. Alt er preferanser og politikk, vaner og vedtak. Moralsk forargelse må forklares nevrologisk, ikke etisk. Verdier og rettigheter er selvsagt sjelden vilkårlig valgte, men de handler utelukkende om hva noen, for eksempel flertallet, måtte mene i en eller annen periode. Alle etiske regnestykker er prinsipielt like gode når det ikke finnes noen fasit. Uansett livssyn eller politisk oppfatning kan vi ikke henvise til høyere verdier. Likeverd er ikke et etisk overlegent standpunkt. Ingen posisjoner er mer rettferdige enn andre. Det handler utelukkende om ulike oppfatninger.

Nå klarer selvsagt ikke Rosenberg å være konsistent. Det er umulig å leve etter en livsfilosofi som ikke anerkjenner at vi egentlig har noe som det han og andre litt nedlatende kaller for folkepsykologi, rett og slett ekte bevissthet, fri vilje, moralsk ansvar og intensjonalitet. Vi kan ikke snakke eller tenke uten å ha et aktivt forhold til vår bevissthet, noe som nettopp viser at vi er bevisste. Vi kan ikke opptre som om bevisstheten og alle tanker er dyttet fram av upersonlige prosesser og altså ikke er bevissthet om noe fysisk, men bestemt av noe fysisk jeg ikke har noen som helst form for kontroll over. Og hele Rosenbergs argumentasjon viser at han nettopp henvender seg til våre tanker, som om vi er i stand til å reflektere over og erkjenne om våre konklusjoner følger logisk gyldig på bakgrunn av gode filosofiske vurderinger og ikke uavvendelige fysiske prosesser. Han synes til og med å mene at vi er forpliktet til å følge argumentasjon vi mener er god.

Mens han har forstått konsekvensen av sitt grunnsyn for etikken, forstår han ikke at det samme rammer alle tanker og konklusjoner. Kanskje er dettte lettere å forstå ved å endre litt på Rosenbergs uttalelser sitert over: Mange opplyste mennesker, inkludert mange forskere, mener at fornuftige folk til sist vil finne de rette svarene. Dessverre vil det vise seg at det eneste folk finner, er svarene de liker. Det samme gjelder for dem som er uenige med dem. Hvem som følger logikkens lover og har den beste argumentasjonen kan avgjøres på mange måter, ved avstemning, ved vedtak, ved at noen av partene blir utslitte, ved at eksemplets makt kan endre sosiale vaner. Men siden alt vi tenker og sier er bestemt av naturprosesser, kan vi aldri vite om noen konklusjon om noe som helst er riktig. Da finnes ingen rett eller gal tenkning. Tanker bare kommer og går, uten intensjoner eller innsikt, enten jeg vil eller ei. Stemmer de med sannheten, er det en utilsiktet tilfeldighet.

Hvis Rosenberg har rett, sager han kort sagt over grenen han sitter på. For har han rett, kan han ikke vite om han har det. I stedet for å frigjøre seg fra tro, ender han i blind tro. Skal vi argumentere for naturvitenskapen som prosjekt, for ikke å si verdier og rettigheter, må vi dermed bygge på noe mer solid og grunnleggende. Det holder ikke at nyateister og nerder dyrker evolusjon eller kosmologi og tror vitenskap er godt nok grunnlag for verdier. Nei, vi trenger en bredere og dypere tankemessig og kulturell støtte for at vi kan nærme oss det som er sant og godt, for at tenkning og etikk er mulig – og bra. Spørsmålet er altså ikke isolert sett om det finnes en Gud (som om det spørsmålet ikke har betydning for noe annet), men hvilke virkelighetsforståelser med eller uten Gud som gir best grunnlag for naturvitenskap og verdier.

For her kan man tenke for fort. Det er lett å kutte i svingene fordi man ikke aksepterer eller kjenner gode gudsargumenter, slik vi skal se på i kapittel 8. Vi må alle ta stilling til et komplekst mangfold av data – fra hendelser og opplevelser til det som ofte kalles for fakta. Dess mer en virkelighetsforståelse eller livstolkning kan skape sammenheng (eller koherens som det heter på filosofisk) mellom disse – altså mellom empiri, verdier, opplevelser, historiske hendelser og så videre – dess større grunn er det til å feste lit til forståelsen eller tolkningen.

Det er som å finne en eske med puslespillbrikker uten å vite hva de er bilde av. Selv om noen eller mange brikker skulle mangle, er den beste løsningen det bildet som får flest brikker til å passe best sammen. (En utstoppet bjørn? En bjørn i en dyrehage? Bigfoot?) Slik bør det også være i møte med det vi litt romslig kan kalle for «data» om og fra virkeligheten.

Noen av dataene kan vi finne i vitenskapelige modeller, eller i det som ligger til grunn for disse modellene. En annen type data er den som peker på at vitenskap faktisk er mulig. Vi lever i en verden med så stor grad av konsistens og regelmessighet at empirisk forskning faktisk gir mening og resultater. Kan naturlovenes eksistens og eleganse bidra til å antyde noe om hva som eventuelt kan ligge bak den fysiske verden, eller er dette bare det som på språket kalles et «brute fact»?

En tredje type data er mine egne (fenomenologiske) opplevelser av meg selv, av min bevissthet, mitt jeg, min frie vilje, min erkjennelse av rett og galt og lignende. Er dette realiteter eller illusjoner, folkepsykologi eller fakta? Hvis min bevissthet og frie vilje er rene illusjoner, hvor rasjonelt er det da å si at vi er rasjonelle eller har viten? Og skulle vi hevde at vi må leve som om vi har fri vilje uansett om vi har det eller ei, synes det ikke veldig koherent å si at vi lever i en virkelighet der fri vilje er umulig.⁸⁵

En fjerde type data er eksistensen av ulike typer livssyn og religioner. Disse kommer i såpass mange farger og fasonger, begrunnelser og bastantheter, at det som nevnt blir meningsløst å låse alle inne i én bås som «religion» der alt i prinsippet er likt, siden det angivelig bygger på (blind) tro og ikke på viten.

Livstolkninger må omfatte alt dette, ellers er det ikke livstolkning.

Verdier og vitenskap

En grunn til at jeg er kristen er at det gir grunnlag for både verdier og vitenskap, uten at jeg må avskrive realiteten i noe av dette. Det kan argumenteres for at varianter av denne virkelighetsforståelsen har vist seg egnet til å stimulere fremveksten av moderne vitenskap. En begrunnet tro på en lovgiver bak naturen styrket og begrunnet troen på lover i naturen. Den observante leser vil ut fra dette forstå at jeg ikke ser noen motsetning mellom tro og viten, slik jeg har vært inne på tidligere. Det er mulig å argumentere for at premissene bak naturvitenskap står vel så sterkt som naturvitenskapen selv. Sagt enkelt er viten en berettiget tro på noe som er sant. Det motsatte av tro er ikke viten, men mangel på tro. Blind tro er ikke tro, men diktning og etterdilting.

Når jeg er skeptiker, er det fordi jeg som kristen har en begrunnet tro på vitenskapens muligheter og verdier. Det betyr ikke at jeg avviser at andre også kan mene å ha en begrunnet tro på dette, men at jeg ikke har funnet noen bedre. For å si det lettere religiøst er det Gud som krever av meg at jeg skal være skeptiker. Eller for igjen å si det med Paulus: Prøv alt og hold fast på det gode. Som skeptiker er jeg opptatt av å fokusere på rasjonalitet og etterprøvbarhet, av sannsynligheter og konsekvenser, av kvakksalveri, kultarkeologi og kreasjonisme, i tillegg til livssyn – og livssynskritikk. Samtidig er erfaringen at enkelte ateistiske skeptikere forventer at jeg må leve i en totalt splittet virkelighet med vanntette skott mellom tro og fornuft. For dette kan ikke løses på andre måter enn ved å dele verden i to – en skeptisk del («vitenskapsuniverset» med fokus på fakta) – og en religiøs («verdiuniverset» med fokus på følelser og fantasi).

Dette er imidlertid en todeling jeg er klart uenig i.

I stedet for å dele verden i ulike sfærer som ikke overlapper, er det mer fruktbart å se på verden og våre forestillinger om den, som noe som ligger på ulike nivåer. Vi trenger rett og slett et livssyn som bunner i dypere og mer fundamentale forhold enn etterprøvbar vitenskap. En grunn til at jeg er kristen er nettopp at det gir en virkelighetsforståelse som har vist seg egnet til å stimulere fremveksten av moderne vitenskap.

Scientister oppfatter selvsagt seg selv som ytterst rasjonelle, mens det sitter langt inne for enkelte å tenke at kristne kan være rasjonelle, siden de ikke bare holder seg til strengt definerte fysiske objekter og modeller. Men dette er på mange måter å tjuvstarte. Det er å starte på et ståsted man ikke kan gjøre rede for ut fra metoden man hevder alt skal bygges på. Når jeg ikke er scientist, er det ikke fordi jeg er imot vitenskapelige begrunnelser, men fordi det er en livsholdning som gjør det vanskelig å begrunne noe som helst. Den blir ikke bedre av at den forutsetter hva den skal bevise. Tar man den på alvor, underminerer den både refleksjon og rasjonalitet, verdier og virkelighet.

Spørsmålet er dermed mindre om naturvitenskapen kan begrunne noen form for tro, enn om noen former for tro kan begrunne naturvitenskap.

Som vi skal se i neste kapittel er ikke nye ateister enige.

Sluttnoter knyttet til faktabokser og tabeller

30Sitatene er hentet fra tekst og fotnoter over.

31Dawkins forstår at enkelte oppfatter at religion har en evne til å trøste. Men denne evnen er ikke dermed uttrykk for at religion er sant. Idealet må være å leve i samsvar med det vi vet, enten det er til trøst eller ei. Vi får håpe at han bruker samme ideal for sitt eget livssyn, og at det han da holder fast på er sin frie vilje.

32En god fremstilling av slike forhold finnes i Transforming Vision: Shaping a Christian World View av Walsh og Middleton, IVP 1984 og i den noe mer bastante The Universe next Door – a Basic Worldview Catalog av James W. Sire, femte utgave, IVP 2009. På norsk finnes Tro på avveier av David Cook, Lunde forlag 1999 og Stefan Gustavssons Kristen med god grunn – om sannhet i en tid fylt av tvil, Luther forlag 1999.

1Ett eksempel er Religionskritikk, Gunn Hild Lem, Humanist Forlag 2014. Den henter imidlertid såpass mye fra nyateister som Michel Onfray, samt myter om den store krigen mellom tro og vitenskap og pavens unnfallenhet mot nazistene under krigen, at den bekrefter hvor viktig det er med kritikk av religionskritikken.

2https://www.dagbladet.no/kultur/den-aringndssvake-nyateismen/60223824, besøkt 18.05.2018.

3https://radikalportal.no/2014/10/16/nar-det-rasjonelle-blir-irrasjonelt-kritikk-avnyateismen/, besøkt 18.05.2018.

4http://www.kverulantkatedralen.no/tema-ateisme-14-10-17-10/, besøkt 18.05.2018.

5Ateismekritikk: Om reduksjonisme, religion og samfunn, Erik Thorstensen, Akademika 2013,

6«Gud er ikkje død», Dan-Raoul Husebø Miranda, Humanist 2/2015, side 84–89.

7Etterordet til A Letter to a Christian Nation av Sam Harris.

8Ståle Wig i Argument 2/2012, side 2, http://argument.uio.no/utgaver/argument2012_04.pdf, aksessert 19.08.2012. Samtidig understreker han at det nok ikke er fullt så opplagt fordi «religion ikke er et enkelt produkt av ignoranse, men en sammensatt og trolig genetisk nedfelt del av menneskenes virkelighet».

9Begrepet stammer antagelig fra en artikkel i november 2006 i WIRED, The New Atheism av Gary Wolf som forteller at budskapet er ganske enkelt «No heaven. No hell. Just science.»

10http://www.nettavisen.no/yeye/samfunn/article2583188.ece, besøkt 23.06.18.

11Det er dessverre ikke vanskelig å finne kristne som viderefører konspirasjonsteorier om Den katolske kirken, satanister, frimurere, ateister eller islam. Historikeren Øystein Sørensen viser i «Den store sammensvergelsen – Historien om det hemmelige selskapet Illuminatus og dets mange ugjerninger» (Aschehoug, 2007) hvor iherdig kristne og andre har konstruert myter om hemmelige bevegelser.

12Bjørn Are Davidsen, Luther forlag 2010.

13«Moralens voktere tar strupetak», http://www.aftenposten.no/kultur/article746687. ece, besøkt 01.01.2012.

14Dagbladet 14.12. 2002.

15Jeg har vurdert over femti slike påstander i Da jorden ble flat – mytene som ikke ville dø.

16«Mørkets makt – hvorfor faller vi så lett for myter om kristendommen?», Bjørn Are Davidsen, Humanist 2/2010, side 55.

17Hvorfor jeg er kritisk til islam, Per-Willy Amundsen, Aftenposten 16.12.2011 – http://www.aftenposten.no/meninger/kronikker/Hvorfor-jeg-er-kritisk-til-islam-6722060.html, besøkt 01.01.2012.

18Is religion a threat to rationality and science? – http://www.guardian.co.uk/education/2008/apr/22/highereducation.uk5, besøkt 01.02.2012.

19http://www.guardian.co.uk/education/2008/apr/22/highereducation.uk5, besøkt 01.02.2012. Oversatt av forfatteren.

20Av mange som har skrevet godt om dette er C.S. Lewis i essayet Is Theism Important, fra Essay Collection & Other Short Pieces, Harper Collins 2000, side 54–57. Opprinnelig fra The Socratic (Digest), No.5, 1952.

21Se Bjørn Are Davidsen: Historien om det som ikke skjedde – krigen mellom kirken og vitenskapen i Tro og vitenskap – sammenheng eller sammenstøt, redigert av Espen Utaker, Lunde 2006, side 120–123.

22Davidsen i Utaker, 2006, side 123–128.

23En innføring fra en kristen vinkel om dette er Stefan Gustavssons Kristen med God grunn – om sannhet i en tid fylt av tvil, Luther forlag 1999.

24Vi skal ikke ta opp ulike måter å tenke om tro på her, inkludert det som heter å vokse i tro. Men vi kan for ordens skyld nevne at for en kristen kan tillit til Gud styrkes ved ulike former for bønn og bibellesning, fellesskap og sakramenter. Tror jeg at Gud finnes, er det rasjonelt å be. Bønn handler ikke primært om å oppnå materielle ønsker, men om å bli inspirert og fornyet av Guds kreativitet og kjærlighet. Det handler mer om å møte Gud slik at jeg kan bli forandret enn å mase på Gud om at verden skal bli det.

25http://www.tenktil10.no/?ref=nf, besøkt 14.12.2011.

26Däniken var opprinnelig sveitsisk hotelleier som på 1960-tallet begynte å skrive bestselgere der han hevdet at utenomjordiske i fortiden bl.a. modifiserte våre gener «i sitt bilde» og ga oss teknologien bak pyramidene i Afrika, Asia og Amerika.

27Blant annet på skepsis.no.

28En god oversikt er gitt av Mikael Stenmark i Scientism – Science, Ethics and Religion, Ashgate 2001.

29Å kalle noe for scientisme er et alternativ til å tenke, Morgenbladet 23.10.2009, http://morgenbladet.no/boker/2009/a_kalle_noe_for_scientisme_er_et_alternativ_til_a_tenke, besøkt 14.02.2012.

30I Evolusjon, samfunn og kultur i antologien Tanker om samfunn (Universitetsforlaget, 2012).

31Vårt Land 3. september 2011.

32Dawkins-sympatisøren Sue Blackmore fremmer et slikt syn i Let’s drop the charade. Blant de siste hull man har forsøkt å plassere Gud i «are those central human capacities of consciousness and free will. Surely God gave them to humans (and to humans alone?) so that they could freely choose between good and evil, didn’t he? Well no. As Blackmore implies, the latest scientific theories suggest that both are more akin to visual illustions than powerful forces.» The Guardian 03.03.2009, http://www.guardian.co.uk/commentisfree/belief/2009/mar/02/religion-atheism, besøkt 29.4.2018.

33Vårt Land 3. september 2011.

34Humanist forlag, 2013.

35Se avsnittet Vitenskapen og det overnaturlige: Forklaringer og dets fiender, side 19.

36Ibid, side 23.

37Slik vi finner i Hempels klassiske modell for deduktiv-nomologisk forklaring.

38McGrath (2011), side 8 – sitatet av Hitchens er fra god is not great, side 282.

39Dawkins, 2013, side 122.

40Det er interessant å se hvordan Dawkins er innom ulike mytologier, men passer på at ingen skal tvile på hvem han har i tankene. Dermed brukes stort sett Jesus eller Bibelen som eksempler på overnaturlig oppspinn, eller mytologier som han kaller det. Og da trenger man selvsagt ikke nevne historikere eller kriterier for hva som ev. er historie eller godt bevitnet. Nei, nevnes noe overnaturlig er fortellingen per definisjon myte og altså usann.

41Ibid, side 247.

42Ibid, side 248.

43Ibid, side 251.

44Ibid, side 255.

45Ibid, side 255–56.

46Det er gjort mye interessante vurderinger av dette, som Mike Liconas brede gjennomgang i The Resurrection of Jesus. A new Historiographical Approach, IVP 2010. Jeg har sammen med Atle Ottesen Søvik skrevet to bøker som går ganske detaljert inn på dette i egne kapitler, «Eksisterer Gud» (Cappelen Damm Akademisk, 2013) og «Gud – mer enn feelgood?» (Efrem, 2015).

47Ibid, side 262.

48Ibid, side 263.

49Det vi oppfatter som viten bygger på mer grunnleggende antagelser, knyttet til virkelighetsforståelser og hva som er plausibelt i vår kultur. Det betyr ikke at tro og viten egentlig er det samme, men at de kan henge sammen på andre måter enn vi vanligvis tenker. Se mine kapitler om tro og vitenskap i Tro Vitenskap – sammenheng eller sammenstøt, redigert av Espen Utaker, Lunde 2006.

50Vi ser av kulturhistorien at dette hos mange har skapt eksistensiell fortvilelse og ofte lengsel etter å finne mening, enten man nå leter i sterke opplevelser (fra ekstremsport til rusmidler), eller i religiøse og politiske bevegelser.

51Vi ser en slik todeling mellom nedre og øvre etasje også hos psykologen Steven Pinker i How The Mind Works (W. W. Norton 1997, side 55): «ethical theory requires idealizations like free, sentient, rational, equivalent agents whose behavior is uncaused, and its conclusions can be sound and useful even though the world, as seen by science, does not really have uncaused events». Pinker ser dette som en utfordring: «Without a clearer moral philosophy, any cause of behavior could be taken to undermine free will and hence moral responsibility. Science is guaranteed to eat away at the will, regardless of what it finds, because the scientific mode of explanation cannot accommodate the mysterious notion of uncaused causation that underlies the will». Og han legger ærlig nok til i et ekko av Humes opplevelse av sine skeptiske konklusjoner (som at verken sansene eller fornuften kan gi pålitelig kunnskap og at det ikke er mulig å fastslå objektive, etiske normer) som søkte og latterlige når han vendte tilbake til dem etter å ha koblet av med gode venner (side 56): «Science and morality are separate spheres of reasoning. Only by recognizing them as separate can we have them both… A human being is simultaneously a machine and a sentient free agent, depending on the purposes of the discussion… The mechanistic stance allows us to understand what makes us tick and how we fit into the physical universe. When those discussions wind down for the day, we go back to talking about each other as free and dignified human beings». Deler vi, som Pinker gjør i denne boken, verden i et vitenskapsspill og et etikkspill, er imidlertid spørsmålet om de har noen overlappende myndighetsområder (eller magisteria, for å følge Dawkins uttrykksmåte). Er det øvre eller nedre etasje som skal bestemme? Hvis man hevder, som Dawkins om religion, at alt skal vurderes ut fra naturvitenskap, er spørsmålet om det også gjelder hans egne verdier.

52«In a universe of electrons and selfish genes, blind physical forces and genetic replication, some people are going to get hurt, other people are going to get lucky, and you won’t find any rhyme or reason in it, nor any justice. The universe we observe has precisely the properties we should expect if there is, at bottom, no design, no purpose, no evil and no good, nothing but blind pitiless indifference», fra God’s Utility Function, Scientific American (November, 1995), side 85.

53A Devil’s Chaplain, side 10–11.

54Dette er en høystemt konklusjon fra slutten av første utgave av The Selfish Gene (1976). Dawkins sier her forøvrig både at «we are survival machines—robot vehicles blindly programmed to preserve the selfish molecules known as genes» og at «only we have the power to rebel against the tyranny of our selfish replicators». I underetasjen (vitenskapens verden) er vi ikke frie, men ved å gjøre et trossprang til overetasjen, lander Dawkins på at vi likevel er det. Psykologen Keith Stanovich spinner videre i The Robot’s Rebellion: Finding Meaning in the Age of Darwin (University of Chicago, 2005) på hvordan vi som fullt ut styrte av arv og miljø kan ha frihet. Stanovich finner svaret i at selv om vi er roboter laget som redskaper for våre gener, kan vi med våre høyt utviklede analytiske evner gjøre opprør mot programmeringen. Boka omtales som et «revolusjonært manifest» for frihet og dermed menneskelighet, selv om vi i utgangspunktet er roboter. Men det er ikke lett for Stanovich å forklare hvordan det faktisk kan skje hvis universet ikke har rom for annet enn ufravikelige naturprosesser. For å lykkes må Stanovich i praksis bevege seg opp i overetasjen for at vår analytiske tenkning og «rasjonelle selvbestemmelse» ikke fullt ut er løpende reaksjoner på arv og miljø.

55Dawkins understreker i The God Delusion at han selv er «monist» som innebærer at alt egentlig stammer fra samme grunnprinsipp. For Dawkins er dette materie/energi. Det finnes ingen «sjel» eller «ånd» i klassisk betydning av ordet. Siden «mind is a manifestation of matter» (side 179) må våre tanker og vilje i alt og ett følge materiens lover. I replikkvekslingen Who wrote Richard Dawkins’s new book?, http://www.evolutionnews.org/2006/10/who_wrote_richard_dawkinss_new.html, vedgår da også Dawkins at det fra hans ståsted er logisk å avvise fri vilje. Det er egentlig like feil å klandre noen for å gjøre noe galt som når hotelleieren Basil i «Fawlty Towers» gir bilen sin juling for ikke å starte. Men Dawkins innrømmer at han føler at han har fri vilje. På spørsmål om han oppfatter dette som inkonsistent svarer han «I sort of do. Yes. But it is an inconsistency that we sort of have to live with – otherwise life would be intolerable. But it has nothing to do with my views on religion – it is an entirely separate issue». Dawkins må med andre ord igjen ta turen opp i overetasjen for at livet ikke skal bli uutholdelig. Hvordan han kan streve med å relatere sin virkelighetsforståelse til verdier og hverdagsliv fremgår også av Nick Pollard talks to Dr. Richard Dawkins, http://www.damaris.org/content/content.php?type=5&id=102, besøkt 25.02.2012.

56I for eksempel The God Who Is There, IVP 1968. Også misjonsforskeren Lesslie Newbigin ser vanntette skott mellom fakta/vitenskap/fornuft/objektivitet og verdier/religion/følelser/subjektivitet som noe helt grunnleggende i vestens livsoppfatning. Det som oppleves som troverdig eller sannsynlig i kulturer har sin bakgrunn i det som ofte kalles for «plausibilitetsstruktur», for å låne et uttrykk fra Peter Bergers Sacred Canopy, 1967.

57Som nevnt hevder en av dem han har inspirert mest, Sue Blackmore, i Let’s drop the charade at bevissthet og fri vilje kun er illusjoner. The «latest scientific theories suggest that both are more akin to visual illusions than powerful forces.» The Guardian 03.03.2009, http://www.guardian.co.uk/commentisfree/belief/2009/mar/02/religion-atheism, besøkt 01.02.2012.

58Paradoksalt nok gikk denne type avvisning av den frie vilje på 1800-tallet og senere ofte hånd i hånd med en kamp for å kunne være fritenkere. Få så paradokset mellom sin politiske kamp for retten til å tenke fritt og sin prinsipielle avvisning av muligheten.

59Francis Schaeffer hevder at et holdbart livssyn krever et grunnlag som er så bærekraftig at det kan koble etasjene. Han ser dette i The God Who Is There. Finnes det en Gud, kan etasjene kobles. Da har vi et grunnlag både for naturvitenskap og fri vilje, for vitenskap og verdier. Ellers er alt i overetasjen oppspinn og personlige meninger uten ekte kriterier for å skille mellom alternativene.

60Det er ingen grunn til å skjule at kristne ikke synes mer immune mot todelingen enn andre. Det er mange eksempler på forkynnelse og teologi med sterke skiller mellom «hverdagstro» og «vitenskap», og der man mener at troen handler mer om oppmuntring og trøst enn noe reelt om virkeligheten.

61Kjernen er om vi har grunn til å stole på at våre antatt rasjonelle konklusjoner faktisk er rasjonelle, hvis våre evne til å trekke konklusjoner utelukkende er selektert ut fra om de styrker vår overlevelsesevne. Er det hele historien, kan vi ikke si om det er stor eller liten grunn til å tenke at vi faktisk er blitt rasjonelle, det hele er uutgrunnelig og dermed et argument mot en rent naturalistisk evolusjon (men ikke mot en evolusjon der Gud har gjort vår rasjonalitet mulig). En god presentasjon av argumentet og innvendinger finnes i Naturalism Defeated: Essays on Plantinga’s Evolutionary Argument Against Naturalism , redigert av James K. Beilby, Cornell University Press, 2002.

62The Secret er en bestselgende selvhjelpsbok fra 2006, skrevet av Rhonda Byrne, basert på forestilingen om at det som skjer meg er styrt av mine tanker.

63Science and the Modern World, Lowell Lectures 1925 (New York: New American Library, 1959), pp. 10–14 and 19–22., se http://www.disf.org/en/documentation/07-Whitehead.asp.

64Mikael Stenmark identifiserer rundt 10 varianter i og utenfor akademiske kretser i Scientism – Science, Ethics and Religion, Ashgate 2001, side 1–17.

65Stenmark, side 141–2.

66Fra Thomas Nagels The Last Word, Oxford University Press, 1997, som sitert av Stenmark, side 142.

67Kapittelet er delvis basert på en artikkel i Theofilos i 2011. Det hører med å nevne at Human-Etisk Forbunds forbilledlige kampanje Ingen liker å bli lurt nok ikke er inspirert av min ordbruk i foredrag de seneste årene.

68Religion i dagens Norge, Pål Ketil Botvar og Ulla Schmidt (redaktører), Universitetsforlaget, 2010.

69Fra artikkelen Forlater kirken, forblir åndelige, Espen Utaker i Vårt Land, 30. august 2010.

70Craig Keener synliggjør utfordringen i Miracles – The credibility of The New Testament Accounts, Baker Academics, 2011, der han i to bind på nærmere 1200 sider går prinsipielt og konkret gjennom svært mange påstander om historiske og samtidige mirakler. Har de mulige naturlige forklaringer, kan man alltid hevde at dette er mest sannsynlig (selv om Keener viser at det likevel ikke er så enkelt), er de «umulige» (amputerte lemmer som vokser ut eller lignende), kan man alltids anta at de er bløff eller sammenblanding av personer.

71Navnet skyldes at denne partikkelen (som er en sentral del av forklaringen på hvordan andre partikler får masse) i mange år viste seg svært vanskelig å finne. Dermed var arbeidstittelen på en bok om den The Goddamn Particle. Forleggeren satte seg på bakbeina og endret navnet til The God Particle.

72Marit Simonsen i «Gudspartikkelen» – slettes ikke, Argument, 2/2012, side 20–21, http://argument.uio.no/utgaver/argument2012_04.pdf, besøkt 19.08.2012.

73Blant en mangfoldig mengde litteratur om temaene kan anbefales Roger Triggs Rationality and Science: Can Science Explain Everything? (Blackwell, 1993) og hans Rationality and Religion: Does Faith Need Reason? (Blackwell, 1998).

74Informasjonsrådgiver Hege Tunstad, http://hegetunstad.wordpress.com/2012/03/08/sla-dem-kloke-i-guds-navn/, besøkt 11.03.2012.

75Norton & Company, 2011. Se også http://www.alexrose46.com/posts/2016/5/2/ interview-talking-philosophy, besøkt 06.05.2018.

76Rosenberg, side ix.

77Harris (2010) side 102–110.

78Harris (2010), side 139.

79Harris (2012), side 38.

80Mange henviser til et eksperiment av Benjamin Libet fra 80-tallet der han syntes å ha målt at hjernen bestemmer seg før vår opplevelse av bevisste valg. Dette har imidlertid møtt sterk kritikk (som for eksempel om det man målte var et forhåndsberedskap for valg, eller selve valget), også fra en ateist som Daniel Dennett som i Freedom Evolves (Allen Lane, 2003) bl.a. peker på at det tar tid å flytte signaler gjennom hjernen og at dette påvirker våre opplevelser av hva som skjer når (side 231). Se også Free will is not an illusion after all, Anil Ananthaswamy, New Scientist, September 2009, http://www.newscientist.com/article/dn17835-free-will-is-not-an-illusion-after-all.html, besøkt 06.05.2018.

81Harris (2012), side 34.

82Kommentar 22.08.2012 kl 13:55 til Er Breivik et offer for sin egen hjerne? av Even Gran, 22.08.2012, http://fritanke.no/index.php?page=vis_nyhet&NyhetID=8890, besøkt. 09.09.2012.

83For ordens skyld nevnes at det er flere måter å tenke seg en slik bevissthet, vi trenger ikke å havne i kartesiansk dualisme. Atle Ottesen Søvik argumenterer for at fri vilje er mulig i boken «Free Will, Causality and the Self», De Gruyter, 2016, selv om vi kan forklare alt med «naturlige» årsaker. Se også https://forskning.no/meninger/kronikk/2016/09/finnes-fri-vilje-noen-valg-kan-fores-tilbake-til-deg-og-ikke-lenger, besøkt 06.05.2018.

84Ibid, side 96.

85Det vi mener med fri vilje her er i hva Luther kalte for det verdslige regiment, altså i hverdag og vitenskap, filosofering og forretningsliv. Generelt sett er det ulike oppfatninger i verdens religioner og ideologier (enten vi bruker ord som skjebnetro eller determinisme), men bred enighet i kristen tenkning om at vi er ansvarlige for våre tanker, ord og gjerninger. Mens det altså er noe mindre enighet om det åndelige regiment. Er frelsen Guds gave som jeg velger å ta imot, eller er den noe som Gud skaper i meg uten min medvirkning? Luther markerte avstand mot alt som kunne gjøre frelsen til en prestasjon og mente i stedet at den var Guds suverene handling.