Peter J. Williams

Kan vi stole på evangeliene?

Veritas Forlag

Copyright © 2019 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Veritas Forlag er en del av Lunde Forlag AS

Originalens tittel: Can We Trust the Gospels?

Copyright © 2018 by Peter John Williams

Utgitt av Crossway

a publishing ministry of Good News Publishers

Wheaton, Illinois 60187, U.S.A.

Denne utgaven er utgitt etter avtale med Crossway

Alle rettigheter forbeholdt

Til norsk ved Torodd Lien

Bibelsitatene er hentet fra Norsk Bibel 1988/07

Omslaglayout: Miroslav Boljevi´c

Grafisk utforming: Lunde Forlag

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8385-018-5 (ePub)

ISBN: 978-82-8385-017-8 (trykt)

Boken utgis i samarbeid med Damaris Norge

Sjekk video- og samtaleressurser på https://www.damaris.no/pjwilliams

«Den absurde og uvitenskapelige, men likevel i vide kretser aksepterte påstanden til Richard Dawkins at den eneste forskjellen mellom Da Vinci-koden og evangeliene er at evangeliene er gammel oppdiktning mens Da Vinci-koden er moderne oppdiktning, krever en behersket og vitenskapelig respons. Ingen er bedre kvalifisert til å gjøre dette enn Peter Williams, og denne boken er en mesterlig presentasjon av den overbevisende og stadig dypere funderte tesen at ’hele vår historie er sentrert rundt Jesus’.»

John C. Lennox, professor emeritus i matematikk,

University of Oxford

Til mine svigerforeldre
David og Joan Eeley

Innhold

Forord

Innledning

1. Hva sier ikke-kristne kilder?

Illustrasjoner

1.1 Skrifter av Tacitus

1.2 Skrifter av Josefus

Forord

Jeg har lenge følt behov for en kortfattet bok som kan forklare for vanlige lesere den enorme mengden beviser vi har for at de fire evangeliene er troverdige. Det finnes mange svært gode fremstillinger av dette temaet, og hver bok har sin egen vinkling.¹ Med denne boken ønsker jeg å presentere grunnene og argumentene som underbygger evangelienes pålitelighet for lesere som begynner å tenke over spørsmålet for første gang. Jeg kunne ha gjort boken mye lengre ved å ta med flere eksempler og referanser, eller ved å ha gått nærmere inn på motargumenter. Men for å holde fremstillingen så knapp og konsentrert som mulig, har jeg skilt ut alt som virket overflødig og unødvendig. Jeg har i stedet prøvd å gi nok informasjon til interesserte lesere slik at de selv kan kontrollere bevisene, men har stort sett unnlatt å referere til de bokstavelig talt millioner av sider med lærde studier av og omkring Det nye testamente, stoff jeg selv bare har lest en brøkdel av.

Jeg vil her gjerne takke en rekke personer som på ulikt vis har hjulpet meg, blant annet med råd, kritiske kommentarer, oppmuntringer, finansiell støtte, korrekturlesning, forskningshjelp og teknisk ekspertise. Professor Richard Bauckham, James Bejon, Rich og Carrie Berg, Phillip og Kathleen Evans, dr. Simon Gathercole, Julian Hardyman, Jack Haughton, dr. John Hayward, dr. Martin Heide, Peter Hunt, dr. David Instone-Brewer, dr. Dirk Jongkind, Mark og Becky Lanier, Kevin Matthews, Peter Montoro, Phil og Judy Nussbaum, Philip og Helen Page, Lily Rivers, Laura Robinson, professor Rodney Sampson, Anna Stevens, Julie Woodson og dr. Lorne Zelyck har alle sammen, på forskjellige måter, bidratt til å få boken vel i havn. Det samme har ekspertisen knyttet til Tyndale House i Cambridge. Det har vært en stor glede å kunne skrive denne boken i lokalene til Tyndale House. Biblioteket deres regnes av enkelte for å være det beste stedet i verden for bibelstudier og bibelforskning. En hjertelig takk går også til vennene mine i Crossway for deres enestående forlagsvirksomhet. Jeg vil også takke min egen familie, Diane, Kathryn, Magdalena og Leo Williams, for deres støtte og kritiske kommentarer.

Innledning

Vi snakker i dag ofte om verdensomspennende trossamfunn, eller vi sier om enkeltmennesker at de tror, som om andre ikke gjør det. Tro blir gjerne sett på som noe irrasjonelt – noe som ikke er basert på fakta og beviser. Men dette er ikke hva tro opprinnelig betydde for de kristne. Rent språklig kommer ordet tro fra det latinske fides, så betydningen av tro lå opprinnelig nærmere begreper som tillit eller å stole på. Og tillit kan selvfølgelig være basert på fakta og beviser.

Tittelen på boken, Kan vi stole på evangeliene?, er derfor valgt med omhu. Den behandler temaet ved å se på bevisene for evangelienes troverdighet. Det spesielle ved begrepet tillit er at det betegner noe vi alle mer eller mindre forstår, siden vi alle gjør bruk av den.

De fleste av oss stoler på andre når det gjelder vår egen helse og sikkerhet. Vi stoler på dem som forsyner oss med maten vi spiser, vi har tillit til at våre liv er trygge i hendene på bygningsingeniører og bilfabrikanter. Vi er avhengige av venner, sosiale medier og finansielle tjenester. Tilliten er selvsagt ikke ubegrenset og uten spørsmål. Hvis vi ser elendige hygieneforhold i en restaurant, så vil vi antagelig slutte å spise der. Tillit er likevel noe vi praktiserer hver eneste dag. Vi stoler, riktignok med et kritisk blikk, på nyhetsmediene, både når det gjelder informasjon som direkte virker inn på vårt eget liv, og informasjon som ikke gjør det. Det er en variant av denne dagligdagse formen for tillit vi benytter i denne boken når vi stiller spørsmålet om vi kan stole på beretningene om Jesu liv, det vil si de fire evangeliene i Bibelens andre hoveddel, det vi kaller Det nye testamente.

Å stole på evangeliene er nøyaktig det samme som å stole på andre utsagn, men samtidig er det også annerledes. Det er det samme siden vi i dagliglivet ofte må vurdere troverdigheten til mennesker og ting. Det er annerledes siden evangeliene inneholder beretninger om undere og om én mann, Jesus Kristus, som blir fremstilt som den overnaturlige Guds Sønn som med full rett kan kreve eierskap til livet vårt.² Men før vi ser nærmere på slike krav, må vi spørre om evangeliene viser de samme tegnene på troverdighet som vi normalt ser etter i andre utsagn vi stoler på.

Før vi begynner å granske evangeliene nøyere, vil jeg oppfordre deg til å lese dem først. Du vil trolig, uten å stresse, kunne lese dem høyt på mindre enn ni timer. Kanskje er du litt i tvil om hvilken oversettelse du skal bruke, men her er ikke det så viktig. Hvis du finner evangeliene til Matteus, Markus, Lukas og Johannes på nettet eller i en trykt bibel, har du ganske sikkert nok av bakgrunn til å finne meningen med denne boken.

1
Hva sier ikke-kristne kilder?

Det er neppe overraskende at kristne tekster er de viktigste kildene våre til informasjon om hvordan kristendommen oppsto. De fleste bøker om ulike tema som bueskyting, golf eller matlaging er laget av folk som er begeistret for det de skriver om. De kristne var mest begeistret for kristendommen og skrev naturlig nok mer om den enn andre. De fire evangeliene var selvfølgelig skrevet av mennesker som forsvarte troen på Jesus som den lovede frelser. Vi kan derfor med en viss rett hevde at disse beretningene er partiske, i den forstand at de ikke er nøytrale fremstillinger, men har som mål å skape og fremme en tro på Jesus Kristus.

Likevel betyr ikke evangelistenes ensidige vinkling at vi må ha mistillit til beretningene deres. En uskyldig person som blir anklaget for en forbrytelse, vil ha en intens interesse av å bevise sin uskyld, men dette ensidige perspektivet er ingen grunn til å forkaste bevisene han legger frem. Spørsmålet er derfor ikke om evangelistene hadde en agenda, men om beretningene deres er nøyaktige.

Det finnes riktignok kilder som ikke kan anklages for partiskhet i favør av kristendommen. Blant disse finner vi ikke-kristne forfattere som skrev i de første nitti årene etter at kristendommen oppsto, og etterlot seg skrifter det er mulig for oss å granske. La oss først se nærmere på tre forfattere: Cornelius Tacitus, Plinius den yngre og Flavius Josefus. Hver av dem hadde sin egen motivasjon for det han skrev, men ingen hadde intensjon om å forkynne kristendommen. Tacitus og Plinius så tvert imot på kristendommen med åpent fiendskap.

Cornelius Tacitus

Tacitus var født rundt år 56 e.Kr. Han hadde flere høye stillinger i den romerske staten, blant annet som senator og konsul. I dag er han mest berømt for skriftene sine, som inkluderer titlene oppført i tabell 1.1.³

Tabell 1.1 Skrifter av Tacitus

Kort tittel | Innhold | Omfang | Cirka årstall
Agricola | Omhandler Tacitus’ svigerfar, Julius Agricola, guvernør i Britannia. Inkluderer også en beskrivelse av Britannia og befolkningen der. | 1 bok | 98 e.Kr.
Germania | En beskrivelse av Romas politikk i omgang med de germanske stammene. | 1 bok | 98 e.Kr.
Romersk historie | En fremstilling av Romas historie i årene 69–96 e.Kr. | 14 bøker | 109 e.Kr.
Annaler (Årbøker) | En fremstilling av Romas historie i årene 14–68 e.Kr. | 16 bøker | 115–117 e.Kr.

Tacitus hadde helt klart fordommer og ensidige oppfatninger. Han gjenfortalte historien for å kunne gi leserne moralske formaninger, roste alle han anerkjente og brukte ofte et helt arsenal av retoriske strategier for å fordømme alle han mislikte. På den annen side er han svært dyktig til å gjengi faktabasert informasjon. Han var i stand til å gi nøyaktige beskrivelser av fjerne steder hvor han selv aldri hadde vært, og han er den første som omtaler de store innsjøene (lochs) i Skottland. Han synes å ha hatt tilgang til kilder som gjorde det mulig for ham å beskrive ganske detaljert hendelser som fant sted mer enn 40 år før han ble født.⁴ Vi har derfor liten grunn til å tvile på de mer generelle fakta som ligger bak beretningen hans om de tidlige kristne, slik vi finner den i Annalene. Eller for å sitere Oxford Companion to Classical Literature: «Spesielt i Annalene viser Tacitus seg som en av de største historikere med en skarp forståelse for aktørenes karakter og et nøkternt grep om de viktige temaene i de ulike epokene.»⁵

Tacitus beskrev den store bybrannen i Roma som fant sted i juli 64 e.Kr. Han fortalte hvordan mange trodde at den sinnssyke keiser Nero hadde fått i stand brannen, mens han selv kastet skylden på de mange kristne i byen, og anklaget dem for brannstiftelse. I løpet av karrieren i Roma hadde Tacitus mulighet til å snakke med mange medborgere om hendelser i byens historie, og han hadde også tilgang til Romas offisielle arkiver. Vi har derfor all grunn til å behandle beskrivelsene han gir av faktiske forhold, som pålitelige.

Det følgende viser hvordan Tacitus forteller historien om Nero og bybrannen. Han bruker den skrivemåten krestne for kristne slik det var vanlig på den tiden.⁶

«Men hverken menneskelig hjelp, eller gaver fra keiseren, eller alle forsøk på å blidgjøre himmelen, kunne undertrykke skandalen eller fordrive troen på at brannen hadde funnet sted etter ordre [fra Nero]. For å få en slutt på ryktene gjorde Nero derfor en gruppe mennesker til syndebukker, som folkemengden kalte krestne, og som var foraktet for sine mange laster, og som han nå straffet med den mest utsøkte grusomhet. Kristus, grunnleggeren av denne gruppen, var blitt henrettet under keiser Tiberius etter en dødsdom avsagt av prokuratoren Pontius Pilatus, og dermed ble denne ondartede overtroen stanset for en tid, men bare for å bryte frem igjen på nytt, ikke kun i Judea, arnestedet for denne sykdommen, men i hovedstaden [Roma] selv, hvor alt av motbydelige og skammelige ting i verden samler seg og kommer på moten. Først ble alle bekjennende medlemmer av sekten arrestert; og så, etter avsløringene, ble et stort antall dømt, ikke så mye for brannstiftelse som for hat av den menneskelige rase. Og hån og spott fulgte deres endelikt: De ble iført skinnet av ville dyr og flerret og bitt til døde av hunder, eller de ble naglet til kors, og når kvelden kom og det mørknet, ble de satt fyr på og brukt som fakler. Nero hadde åpnet hagene sine for dette makabre skuespillet, og arrangerte en fremvisning i sirkuset sitt, der han blandet seg med mengden kledd som en kriger, eller stående på stridsvognen sin i full mundur. Ikke desto mindre, og til tross for en skyld som hadde gitt dem en mest forbilledlig straff, oppsto det en stemning av medynk, da folk fikk inntrykk av at de ble ofret, ikke til statens fordel og velferd, men for én enkelt manns villskap.»⁷

Her bør vi stille spørsmålet om hvordan vi vet at det virkelig var Tacitus som skrev dette. Er det ikke mulig at skriftene til denne hedenske forfatteren ble tuklet med eller forfalsket av senere kristne avskrivere? Dette har vært hevdet av noen få forskere, men det er fortsatt en helt marginal oppfatning, og det av flere grunner. Jeg vil her bare nevne to av dem:

For det første bør vi huske på at all gresk og latinsk litteratur fra den klassiske perioden ble videreformidlet til middelalderen av kristne skrivere. De bevarte referansene til greske og romerske guder og kopierte samvittighetsfullt religiøse forestillinger som var forskjellige fra deres egen kristne tro. I løpet av de siste hundre årene er det dessuten blitt oppdaget mange eldre dokumenter fra den førkristne tiden, som er blitt funnet i den tørre sanden i Egypt. De viser at skriverne i det store og hele kopierte nøyaktig og samvittighetsfullt. Bevisbyrden ligger derfor hos dem som fortsetter å hevde at tekstene er blitt endret siden antikken.

For det andre hadde Tacitus en umiskjennelig latinsk stil, typisk for epoken som kalles den latinske sølvalderen, til forskjell fra stilen i gullalderen, for eksempel hos Cicero (107/106–43 f.Kr.). For hvert århundre endret også latinen seg, slik det skjer med alle språk. Middelalderens skrivere var opplært i middelalderlatin, og ville ikke vært oppmerksomme på alle forskjellene mellom sin egen latin og den Tacitus brukte. Det ville ha vært vanskelig for dem å imitere Tacitus’ latinske stil, det ville da i høyden ha dreid seg om enkeltstående ord og uttrykk. Det er grunnen til at klassiske forskere i dag behandler Tacitus’ skrifter som pålitelige kilder, i det minste når det gjelder de viktigste hendelsene.

Denne beskrivelsen gir oss viktige opplysninger. Vi lærer tydelig nok at Tacitus ikke liker de kristne (han kaller kristendommen for en «sykdom»), men likevel hjelper han oss til å fastslå noen nyttige fakta. Han bruker betegnelsen Christus, det latinske ordet som tilsvarer Kristus på vårt språk. Tacitus betrakter Christus som kilden til den gruppen andre kalte Christiani, med det godt dokumenterte vulgærlatinske vokalbytte av e for i.⁸ Vi konstaterer også at Tacitus sier at det var «folkemengden» som kalte dem kristne, og ikke tilhengerne selv. Det passer med de tre forekomstene av ordet kristen i Det nye testamente (Apostlenes gjerninger 11,26 og 26,28 og Peters første brev 4,16). Betegnelsen ble først brukt av ikke-kristne, og senere tatt opp av de kristne selv. Det latinske Christus er kun en omskrivning av det greske ordet Christos, som betyr «salvet» og tilsvarer det hebraiske ordet Messias. Og slik Messias var den lovede frelser og forløser som mange jøder ventet på, så sier betegnelsen kristen oss helt tydelig at denne gruppen trodde at den lovede jødiske frelser var kommet. Som vi vil se, var jødedommen den vuggen kristendommen vokste ut av, og jo lenger tilbake i tid vi går, desto sterkere blir det jødiske preget på alle våre dokumentasjoner om kristendommen. Det betyr at vi kan gjette oss til visse elementer av det denne gruppen trodde på, selv uten å vurdere skriftene deres.

Vi kan også konstatere andre ting: Tacitus forteller oss at Kristus ble henrettet mens Tiberius var keiser, altså mellom år 14 og 37 e.Kr. Tacitus forteller videre at dette skjedde mens Pontius Pilatus styrte i Judea, altså mellom år 26 og 36 e.Kr. Tacitus gir oss dermed et klart holdepunkt for hendelsene som grunnla kristendommen.

I tillegg til å gi oss denne kronologiske rammen formidler Tacitus dessuten viktig geografisk informasjon. Han beskriver hvordan denne «sykdommen» som fikk navn etter Kristus, oppsto i Judea, som også er stedet hvor alle kristne kilder hevder at kristendommen begynte. Kristne tekster forteller oss at Jesus Kristus ble henrettet nær Jerusalem, Judeas åndelige sentrum. Tacitus sier videre at da den store bybrannen fant sted i år 64 e.Kr., fantes det mange kristne i Roma. Han bruker uttrykket multitudo ingens, altså «svært tallrike». Kristendommen hadde helt tydelig spredd seg over lange avstander, distansen mellom Jerusalem og Roma i luftlinje er rundt 2300 km, det er mer enn avstanden mellom Edinburgh og nordspissen av Marokko, eller mellom New York City og Havanna.

Tacitus forklarer også hvordan de kristne ble grusomt behandlet av Nero, og at mange av dem ble drept for troens skyld. Vi kan derfor konkludere ut fra Tacitus at kristendommen hadde utbredt seg raskt og over store avstander, og at det å være en kristen kunne være svært vanskelig. Tidsrommet mellom kristendommens begynnelse og den store brannen i Roma var mindre enn førti år.

Den raske utbredelsen av kristendommen vil også ha betydning for forskningen rundt evangelienes pålitelighet. Det sier seg selv at jo mer kristendommen spredte seg utover, desto vanskeligere ville det være å forandre det kristne budskapet og den kristne troen. Ikke minst ville dette være tilfelle dersom de kristne måtte betale en høy pris for det de trodde på. Forskere som hevder at den kristne troens kjerneelementer – som at Jesus sto opp fra de døde etter korsfestelsen – var påfunn som oppsto etter hvert som kristendommen spredte seg gjennom muntlig forkynnelse, må også kunne antyde når dette eventuelt skjedde. Forestillingen om at sentrale trossetninger oppsto tiår etter at kristendommen begynte å spre seg, kan ikke forklare hvorfor den viste seg å være populær, eller hvordan mennesker som ble tilhengere av en kristendom uten disse trossetningene, senere kom til å anerkjenne dem.

Den senere enigheten mellom de kristne om at Jesus Kristus var Guds sønn, som forkynt i jødenes hellige skrifter, at han ble korsfestet for våre synder og oppsto fra de døde ved Guds makt, lar seg best forklare hvis vi antar at disse og andre sentrale trossetninger var utformet allerede før kristendommen begynte å utbre seg.

Plinius den yngre

Vi kommer nå til den andre av våre romerske vitner, Plinius den yngre (født i år 61/62 e.Kr. og død noe senere enn 111 e.Kr.). Mot slutten av en ærefull karriere hvor han hadde innehatt mange høye offentlige stillinger, ble Plinius utnevnt til guvernør i Bitynia, en stor region i den nordvestlige delen av dagens Tyrkia. Han styrte denne provinsen rundt 109–111 e. Kr.⁹ Ved flere anledninger skrev han direkte til keiser Trajan, som hersket i årene 98–117 e.Kr. Plinius’ mest berømte brev er det han skrev til Trajan for å be om råd om hvordan han skulle behandle de kristne (Epistles, «Brev», 10.96). Her skrev han:

«Jeg følger den regel, høysinnede hersker, å fremlegge for keiseren alle forhold som jeg er usikker på. For hvem er mer skikket til å veilede min usikkerhet eller avhjelpe min uvitenhet? Siden jeg aldri har vært til stede ved noen rettergang mot de kristne, er jeg ikke fortrolig med metodene og grensene som bør respekteres verken i forhørene eller straffeutmålingen. Jeg har også vært i stor tvil om hvorvidt det bør gjøres noen forskjell når det gjelder alder; om det er tillatt å skille mellom de yngste og de voksne; hvorvidt avsvergelse [av troen] åpner for benådning, eller hvis en mann en gang har vært kristen, at det da ikke hjelper ham å avsverge; om bekjennelse til kristendommen i seg selv, uten at den er knyttet til noen forbrytelse, er straffbar; eller om det kun er forbrytelsene forbundet med den, som skal straffes.

I mellomtiden har jeg brukt følgende metode overfor dem som er blitt angitt til meg som kristne: Jeg forhører dem om hvorvidt de er kristne. Hvis de tilstår at de er, så gjentar jeg spørsmålet for annen og tredje gang, og nå forbundet med trusselen om dødsstraff. Dersom de fortsatt er strie og ikke vil avsverge, så beordrer jeg at de føres bort og henrettes. Hva enn deres tro går ut på, så har jeg i alle fall ingen tvil om at gjenstridighet og ubøyelig stahet fortjener straff. Det var også andre som var besatt av den samme galskapen, men siden de var romerske borgere, gav jeg anvisning om å sende dem dit.

Disse anklagene ble raskt offentlig kjent (slik det vanligvis skjer) allerede ut fra det faktum at saken var under etterforskning, og flere former for lovovertredelser kom for dagen. Det ble satt opp en plakat, uten noen signatur, med anklager mot et stort antall navngitte personer. De som nektet for at de var, eller noensinne hadde vært, kristne, og som gjentok etter meg en bønn til gudene, og brakte en hyllest med vin og røkelse til statuen din, som jeg hadde gitt ordre om å hente frem nettopp til dette formålet, sammen med avbildninger av gudene, og som til sist forbannet Kristus – alt dette handlinger det sies at virkelig kristne ikke kan tvinges til å gjøre – tenkte jeg vi kunne løslate igjen. Andre som var blitt navngitt av angiverne, tilsto først at de var kristne, for deretter raskt å nekte for det, idet de hevdet at de hadde vært det, men hadde holdt opp, noen for tre år siden, andre for mange år siden, og noen få så lenge som for tyve år siden. De tilba alle sammen statuen din og gudebildene og forbannet Kristus.

De bekreftet riktignok at alt de hadde gjort seg skyldig i, hele deres villfarelse, var at de hadde hatt for vane å møtes på en bestemt dag før det var blitt lyst, og der synge i vekselsang en hymne til Kristus som til en gud, og å forplikte seg ved en høytidelig ed til ikke å utføre onde handlinger, til aldri å begå bedrageri, tyveri eller utroskap, til aldri å tale usant eller benekte et løfte når det ble krevd oppfylt. Etter det var det skikken deres å gå fra hverandre, men så å samles igjen for å holde et felles måltid – med helt vanlig og harmløs mat. Men selv dette hadde de gitt avkall på etter at kunngjøringen min var blitt forkynt, hvor jeg i pakt med dine ordrer hadde forbudt alle politiske sammenslutninger. Jeg tenkte derfor at det var spesielt viktig å tvinge frem den virkelige sannheten – ved hjelp av tortur – fra to kvinnelige slaver som ble kalt diakonisser. Men jeg oppdaget ikke noe annet enn fordervet og bunnløs overtro.

Jeg har derfor utsatt alle videre tiltak og ønsker raskt å innhente dine råd. For saken synes viktig nok til å bringes frem for deg – spesielt når vi tenker på antallet som står i faresonen. Mange personer i alle aldre og stillinger og av begge kjønn blir og vil bli stilt for retten. For denne smittefarlige overtroen er ikke begrenset bare til byene, men har også spredt seg til landsbyene og de landlige distriktene. Det synes imidlertid mulig å stoppe og korrigere dette. Det er i alle fall et faktum at templene, som var blitt nesten helt forlatt, nå begynner å bli oppsøkt igjen, og at de hellige seremoniene, etter et langt avbrudd, er i ferd med å bli gjenopplivet. Det er en allmenn etterspørsel etter offerdyr, som det frem til nå snaut nok fantes kjøpere til. På den bakgrunn er det lett å forestille seg at vi vil kunne vinne tilbake et stort antall mennesker fra denne villfarelsen, hvis vi holder en dør åpen for dem til å endre holdning og ombestemme seg.»¹⁰

Trajan svarte mer kortfattet til Plinius (som han kaller Secundus; «Brev» 10.97):

«Du har brukt en korrekt metode, min kjære Secundus, til å sikte sakene til dem som er blitt angitt til deg som kristne. Det er ikke mulig å gi en generell regel som kan anvendes som en fast norm i alle sakene av denne typen. Det bør ikke bli iverksatt noen ettersøkning etter disse menneskene. Dersom de blir angitt og funnet skyldig, må de straffes, riktignok med det forbehold at når en person benekter at han er en kristen, og kan bevise det, det vil si ved å tilbe våre guder, da skal han bli benådet for å ha vist anger, selv om han tidligere var blitt gjenstand for mistanke. Anonyme anklager kan ikke aksepteres som bevis mot en person, siden det vil åpne for en svært farlig praksis, som på ingen måte er i pakt med vår tid.»¹¹

Stort antall kristne

Vi kan trekke flere konklusjoner fra denne korrespondansen. Én er at verken Plinius eller keiser Trajan likte kristne mennesker. En annen at det ofte var vanskelig å være en kristen. En tredje konklusjon er at det syntes å ha vært et stort antall kristne i provinsen til Plinius, et tema vi også finner i Tacitus’ «Annaler». Tacitus snakker om «svært mange» kristne i Roma, og her skriver guvernøren i Bitynia til keiseren at så mange folk i hans område var blitt kristne at templene nærmest sto folketomme, og at selgerne av offerdyr hadde vanskelig for å finne kjøpere. Vi legger selvsagt merke til retoriske grep bak Plinius’ beskrivelser av forlatte templer og et uttørket marked for offerdyr. Men tross alt skrev han til keiseren og ønsket sikkert ikke å risikere å gi Trajan inntrykk av at han rapporterte usant om provinsen sin.

Situasjonen som blir beskrevet i denne ikke-kristne kilden, er påfallende lik den vi finner omtalt i boken Apostlenes gjerninger i Det nye testamente. Dette er igjen viktig for spørsmålet om evangelienes pålitelighet, siden Apostlenes gjerninger er skrevet i en stil som tyder på at den er forfattet av samme person som skrev Lukasevangeliet. Kapittel 19 omtaler her situasjonen sør for Bitynia, nemlig i byen Efesos, hvor det oppsto svære opptøyer fordi så mange mennesker ble kristne at sølvsmedene ikke lenger fikk solgt gudebildene sine.

Det vi lærer av disse to beretningene, er at et svært stort antall mennesker kom til troen og ble kristne. At det eksisterte mange kristne, betyr selvsagt ikke i seg selv at troen deres var sann. Også falske religioner kan utbre seg raskt. Men det store antallet gjør enkelte påstander om tidlig kristendom vanskeligere å forsvare.

Forskere som hevder at den kristne tro vokste frem gjennom en gradvis utvikling, vil vanligvis påstå at noen av kjerneelementene i troen først oppsto etter lang tid. Men hvis sentralt trosinnhold, for eksempel at Jesus Kristus døde som et offer for våre synder, og at han deretter sto opp igjen i legemet, kun er senere tilføyelser til den kristne tro, hvordan kan vi da forklare at kristne som trodde dette, var spredt ut over store geografiske områder? Mange uavhengige kristne kilder fra denne første tiden inneholder, direkte eller indirekte, disse sentrale læresetningene. Det er virkelig ikke mulig å forklare den senere samstemmige kristne tro på disse punktene hvis ikke et overveldende flertall av de første kristne også hadde trodd på dem. Vi kan heller ikke anta at det i denne første tiden, da det var vanskelig, ja, til og med farlig å reise, ville være mulig for en hvilken som helst gruppe uten politisk makt eller autoritet å påtvinge en så tallrik og vidt utbredt mengde av tilhengere større endringer i troens innhold.

Bare én Gud

Det er også verdt å merke seg en annen side ved denne brevvekslingen. Plinius og keiser Trajan var enige om testen som skulle brukes overfor personer som var mistenkte for å være kristne. De måtte vise at de ikke var kristne ved å tilbe de romerske gudene. Keiseren tilkjennega at han var klar over hva de kristne sto for, da han skrev: «Når en person benekter at han er en kristen, og kan bevise det, det vil si ved å tilbe våre guder …» Trajan visste tilstrekkelig mye om den kristne tro til å anse denne testen som god nok.

Plinius selv hadde flere tester. Bortsett fra å forbanne Kristus dreide de andre testene seg alle om å tilbe de romerske gudene (som i en viss forstand også omfattet keiseren). Ikke noe av dette er overraskende, siden vi kjenner til senere kristnes tro på én Gud. Denne troen finner vi uten unntak uttrykt i alle de tidligst kjente kristne dokumentene.¹² Det er heller ikke vanskelig å finne ut hvor dette kommer fra, siden alle er enige om at kristendommen oppsto ut fra jødedommen, som hadde en sterk tro på at det kun var én Gud, og at han var den eneste som skulle tilbes. Den enkleste oppfatningen av dette beviset er at de kristne opprettholdt jødenes tidligere tro på at det bare finnes én Gud, Skaperen, som er absolutt forskjellig fra alt han hadde skapt.

Her er riktignok punktet hvor Plinius’ brev til Trajan overrasker oss, siden det forteller om et tidlig kristent møte, beskrevet av dem som hadde avsverget kristendommen tre år, «mange» år eller til og med tyve år tidligere. Går vi tilbake rundt tyve år fra år 111 e.Kr., ser vi at guvernøren i Bitynia ga keiseren en beskrivelse av en kristen forsamling i det første århundre e.Kr.

Bortsett fra den gjentatte vektleggingen av personlig integritet i økonomiske saker og familielivet og generell ærlighet, ser vi også at det sies om de første kristne at de møttes før soloppgang for å synge til Kristus «som til en gud» på en måte som vanskelig kan oppfattes som annet enn tilbedelse. Det blir ikke nevnt noe om å synge til Gud, tvert imot er alt konsentrert om Kristus i denne tidlige kristne gudstjenesten. Siden det ikke finnes noen ubestemt artikkel på latin, kan Plinius’ formulering quasi deo bety «som om til Gud» eller «som om til en Gud». Men vi har nettopp sett at ifølge keiseren var den idiotsikre testen for å avgjøre om noen var en kristen, om vedkommende var villig til å tilbe romerske guder. Dette var de kristne ikke villige til nettopp fordi de fastholdt den jødiske avvisningen av å tilbe noe annet vesen enn Skaperguden.

Men hvordan kunne de så tilbe Kristus? Svaret er like enkelt som det er matematisk.

I populære teorier om hvordan kristendommen oppsto, blir det ofte antydet at å tilbe Kristus og oppfatte ham som Gud er noe som må ha vokst frem i en gradvis utviklingsprosess. Et problem med dette er at den jødiske monoteismen, som kristendommen vokste ut av, setter et skarpt skille mellom den ene Skaperen og alt han har skapt. Jødedommen begrenser antallet guder til kun én, og de som fulgte den jødiske troslæren, ville dermed ikke kunne forestille seg Kristus som en slags halvgud i overgangen fra utelukkende å være menneske til full guddom. I jødedommen fantes det ikke noen halvguder, og Kristus ville aldri bli oppfattet som noe midt mellom menneske og guddom – noe som ville resultere i det umulige antallet én og en halv gud. I den klassiske jødiske troslæren var det simpelthen ingen evolusjonær vei til gradvis å kunne gi mer og mer ære til et vesen inntil det ble sett på som Gud.¹³

Selv etter at Trajan hørte om hvordan de første kristne sang hymner til Kristus, mente han fortsatt at hvis en person tilba de romerske gudene, var det tilstrekkelig bevis på at han ikke lenger var en kristen. I den grad keiseren forsto hva kristendommen var, antok han derfor at Kristus i realiteten var guden for de første kristne.

Sammenfatter vi dette, ser vi at bildet Tacitus og Plinius gir oss, på viktige områder stemmer overens med det vi finner i Det nye testamente. Vi kan konkludere med at Jesus ble dømt til døden og henrettet under Pontius Pilatus, og at han snart etter ble oppfattet og tilbedt som Gud av en gruppe mennesker som hadde bevart den sentrale jødiske troen på én Gud. Kristendommen utbredte seg også raskt, og det var mange ganger vanskelig å være en kristen.

Alt dette reiser spørsmålet om hvorfor kristendommen spredte seg så raskt, og hvordan en person som var blitt offentlig henrettet av romerne, og dermed stemplet som en beseiret taper, så snart kunne bli gjenstand for tilbedelse. Jødene var helt imot å tilbe personer med kun menneskelige egenskaper. Enkelte ikke-jøder beundret jødene, men de fleste gjorde det ikke. Utbredelsen av en religion som kunne virke så typisk jødisk, blant et stort antall ikke-jøder i det romerske riket, krever en overbevisende forklaring.

Flavius Josefus

Vår tredje ikke-kristne forfatter er den jødiske historikeren Flavius Josefus. Han var født rundt år 37 eller 38 e.Kr. og døde omkring år 100 e.Kr. Josefus var øverstkommanderende for de jødiske styrkene i Galilea under opprøret mot Roma i år 66 e.Kr. Han ble tatt til fange av romerne året etter og hevder at han forutsa at Vespasian ville bli romersk keiser i juli 69 e.Kr. Josefus vant keiserens gunst, og fant velvilje også hos Vespasians etterfølgere. Han ble romersk borger og tok keiserens familienavn Flavius. I løpet av sitt liv i Roma senere skrev han en rekke bøker som vist i tabell 1.2.

Tabell 1.2 Skrifter av Josefus

Kort tittel | Innhold | Omfang | Cirka årstall
Den jødiske krig (Jewish war) | Beskriver den jødiske konflikten med Roma i årene 66–73 e.Kr. | 7 bøker | 79 e.Kr.
Jødenes gamle historie (Jewish Antiquities) | En beretning om jødenes historie, fra skapelsen og frem til krigen med Roma | 20 bøker | 93 e.Kr.
Josefus’ liv (Vita) | Josefus’ selvbiografi | 1 bok | 93 e.Kr.
Mot Apion (Against Apion) | Et forsvar for jødisk religion og kultur der han fremhever deres lange historie | 2 bøker | 95 e.Kr.

Historikeren Josefus er uten sammenligning vår viktigste kilde når det gjelder begivenhetene i Palestina i det første århundre, og er av spesiell interesse siden hans verk om jødenes gamle historie omtaler Jesus Kristus og også døperen Johannes¹⁴, en av evangelienes hovedpersoner.

De greske manuskriptene til Jødenes gamle historie nevner Jesus Kristus på to steder. Den ene henvisningen blir av mange forskere ansett for å være en sekundær tilføyelse (det vil si ikke skrevet av Josefus selv), eller for å ha blitt forvansket gjennom kopieringer av originalteksten.¹⁵ Den andre skildrer hvordan den jødiske ypperstepresten Ananus – som gjorde det han kunne for å utnytte et maktvakuum i år 62 e.Kr. da det ikke var noen guvernør i Palestina – handlet, på følgende måte: «[Ananus] sammenkalte dommerne i Sanhedrin-rådet og førte frem for dem en mann ved navn Jakob, broren til Jesus som ble kalt Kristus, og også enkelte andre. Han anklaget dem for å ha overtrådt loven og dømte dem til å bli steinet.»¹⁶ På denne tiden var Josefus voksen, og hendelsen fant sted i Jerusalem, hans egen hjemby, der han sannsynligvis også bodde. Dette bekrefter utsagnet i Matteus 13,55 og Markus 6,3 om at Jesus hadde en bror som het Jakob.¹⁷ Ifølge det første århundres kristne var Jakob lederen for de kristne i Jerusalem (Apostlenes gjerninger 15,13; Galaterbrevet 1,19 og 2,9). Det virker altså som om ypperstepresten Ananus var involvert i religiøs forfølgelse av Jakob og andre kristne, da han anså dem for å krenke og bryte den jødiske loven.

Josefus beskriver denne situasjonen på en måte som passer godt til det vi allerede har sett hos Tacitus og Plinius, og også til de mange skildringene av forfølgelser som vi finner i Det nye testamente. De ikke-kristne kildene stemmer i det store og hele overens med de kristne kildene når det gjelder beskrivelsen av vanskelighetene de første kristne opplevde.

Men referansen hos Josefus er også temmelig forskjellig fra referansene hos Tacitus og Plinius. Disse to klassiske forfatterne gir vitnesbyrd om hvor langt og raskt kristendommen har spredt seg. Josefus viser oss derimot at selv etter at kristendommen har utviklet seg gjennom flere tiår, finner vi fortsatt aktivt engasjerte familiemedlemmer blant Jesu tilhengere. Dette er interessant fordi Jakob bare kunne ha en slik rolle hvis han trodde, eller i det minste lot som han trodde, at den korsfestede broren var den lovede jødiske forløseren, Messias, siden det er det navnet Kristus betyr. At Jakob dessuten døde for sin tro, gjør det enda mer naturlig å anta at han var seriøs, og virkelig var overbevist om at hans bror var Messias.

Vi kan her trekke enkelte slutninger. En bror, til og med en yngre bror, kjenner vanligvis godt til de andre familiemedlemmenes liv. For eksempel ville Jakob, da han vokste opp, høyst sannsynlig ha hørt om hvor broren Jesus var født, litt om slekten og forfedrene hans, og om foreldrene hevdet at Josef var Jesu biologiske far. Dersom Jakob både var et medlem av familien og oppriktig trodde at broren var Messias, ville menigheten i Jerusalem under hans ledelse neppe ha skapt et miljø hvor omfattende nytt trosinnhold lett ville blitt akseptert.

Evangeliene til Matteus og Lukas, som gjerne blir tidfestet til det første århundre, gir vitnesbyrd om troen på at Jesus ble født av en jomfru i Betlehem, byen som profeten Mika i Det gamle testamente hadde sagt skulle være stedet hvor Israels fremtidige hersker skulle komme (Mika 5,1). Alle de fire evangeliene bekrefter troen på at Jesus var av Davids ætt.¹⁸ Skeptiske lesere av Det nye testamente vil lett kunne anta at slike kjernepunkter i den kristne tro vokste frem gjennom overdrivelser som gradvis oppsto etter hvert som fortellingen om Jesus som Messias spredte seg. Problemet med dette er å finne en kontekst hvor slike utsmykninger og utbroderinger kunne utbre seg.

Det er i virkeligheten mest nærliggende å anta at i de første tretti eller førti årene av kristendommen hadde mer enn bare ett medlem av Jesu familie en nøkkelrolle i den tidlige kirken. Ifølge Første Korinterbrev 9,5 (skrevet rundt år 56 e.Kr.) var det ikke bare én bror, men «brødrene» til Jesus som reiste rundt med hustruene sine og forkynte det kristne budskapet. Dette antyder en situasjon der det ikke ville være lett å finne fotfeste for nye trosoppfatninger om opprinnelsen til Jesu familie.

Men er det sannsynlig at slike oppfatninger av troen ville ha oppstått etter år 64 da Jakob var død? Problemet med å anta at nytt trosinnhold kom til senere, er at kristendommen på denne tiden hadde spredt seg så vidt og så raskt at det ville ha vært vanskelig å introdusere doktrinære nyskapninger. Vi kan jo lett forestille oss hvordan en person som ønsket å utbre nye læresetninger, ville måtte gjøre lange reiser for å fremme sin nye tro, og også måtte overvinne motstand når han prøvde å erstatte den etablerte troen.

La oss for eksempel ta oppfatningen om at Jesus var født i Betlehem. Hvis vi for et øyeblikk ser bort fra det usedvanlige ved påstanden om at et individ som nedstammet fra Israels opphøyde kongelige dynasti, var født av en jomfru i byen hvor en profet hadde forutsagt at en fremtidig hersker ville oppstå, ville den mest nærliggende forståelse av det dokumentariske beviset være at disse oppfatningene var på plass allerede da kristendommen først begynte å utbre seg. Hvis et ikke-mirakuløst, men ellers tilsvarende system av trosartikler var belagt i dokumenter så nært opp til begivenhetene som evangeliene, og spredt like vidt og bredt blant folk som de første kristne var, ville svært få finne det vanskelig å tro at disse læresetningene var sanne. Og denne troen ville bli ytterligere styrket dersom oppriktige familiemedlemmer i de første tiårene var engasjert i utbredelsen av budskapet.

I kapittel 8 vil vi se nærmere på spørsmålet om undrene, som for enkelte er et problem dersom evangeliene skal oppfattes som historiske dokumenter. Det eneste jeg ønsker å fastslå her, er at hvis det ikke hadde vært for at påstandene som fremsettes om Jesus, er så helt usedvanlige, ville få hatt vanskeligheter med å tro på biografiske detaljer opptegnet så nær de angivelige begivenhetene.

Vi har nå tatt for oss tre ikke-kristne forfattere og det de sa om Jesus Kristus eller de kristne. Vi har sett

bekreftelsen på grunnleggende fakta fra Det nye testamente, slik som Kristi død under Pontius Pilatus i Judea i tidsrommet mellom årene 26 og 36 e.Kr.

at Kristus allerede tidlig ble tilbedt som Gud

at Kristi tilhengere ofte opplevde å bli forfulgte

at de kristne raskt hadde spredt seg over store områder

at noen av de tidlige kristne lederne ville visst om opprinnelsen til Kristi slekt.

1Jeg vil spesielt anbefale Charles E. Hill, Who Chose the Gospel? Probing the Great Gospel Conspiracy (Oxford: Oxford University Press 2010); Lydia McGrew, Hidden in Plain View. Undesigned Coincedences in the Gospels and the Acts (Chillicothe, OH: DeWard 2017); Brant Pitre, The Case for Jesus: The Biblical and Historical Evidence for Christ (New York: Image 2016) og en mer omfattende fremstilling: Craig L. Blomberg, The Historical Reliability of the New Testament (Nashville: B&H Academic 2016).

2Selv om ordet overnaturlig (supernatural) vil kunne antyde en kløft mellom en mekanistisk strukturert ytre verden og en overnaturlig sfære, vil jeg ikke her antyde noe mer eller annet enn at evangeliene forteller om mirakuløse hendelser som ikke har noe motstykke i det de fleste opplever i hverdagen.

3Tacitus er kanskje også forfatteren til Dialogue on Oratory, som har en litt annen stil.

4Se Ronald Syme, Tacitus: Some sources of His Information i The Journal of Roman Studies 72 (1982), s. 68–82.

5M.C. Howatson, red., Oxford Companion to Classical Literature, 2. utgave (Oxford: Oxford University Press 1997), s. 548.

6Det eldste manuskriptet av dette tekstutsnittet, Codex Laurentianus Mediceus 68.2, bruker formen Chrestianos, som en senere skriver har endret til Christianos (akkusativ flertall av Christianus). Stavemåten med e i stedet for i var svært vanlig i de første århundrene, men Tacitus med sine lærde kunnskaper fastslår at mens «folk flest» kaller dem Chrestiani, med e, så stammer navnet opprinnelig fra Christus, med i. Men vi finner fortløpende beviser for denne vokalforvirringen i århundrene etter Tacitus. Justinus Martyren (Første forsvarsskriftet for den kristne religionen, 4) som skrev på gresk til den romerske keiseren Antoninus Pius på midten av 100-tallet, lager et ordspill av ordet kristen og ordet «god» (chrēstos). Rundt år 200 e.Kr. beklager Tertullian seg i Forsvarskriftet 3 over at motstanderne feilaktig kaller kristne for Chrestiani. I begynnelsen av 300-tallet legger Lactantius (De himmelske institusjoner, 4.7) merke til at latintalende mennesker noen ganger feilaktig kaller Kristus Chrēstus. I bibelske manuskripter, skjønt skrivemåten for Kristus og kristen med i er dokumentert ganske tidlig (se Manuscript TM 61617 for Christos og Papyrus 72 for 1 Pet 4,16 for Christianos), er det ikke før på 400-tallet at den entydig blir dominerende, særlig fordi navnet Kristus som regel blir forkortet i de nytestamentlige manuskriptene, og dermed ikke viser vokalen. Selv om den greske uttalen også endret seg, er det rikelige beviser fra før 400-tallet på bruken av andre vokaler enn den greske iota, som var den vanlige betegnelsen for i-lyden. Codex Vaticanus og Codex Sinaiticus (begge fra 300-tallet) er de tidligste manuskriptene for de tre nytestamentlige forekomster av betegnelsen kristen (Christian), i Apg 11,26. 26,28; 1 Pet 4,16. I Vaticanus står det Chreistianos (gresk χρειστιανος), og i Sinaiticus står det Chrēstianos (gresk χρηστιανος). Vaticanus skriver også antichrist og pseudochrist med ei (ει) og bruker ei i de to tilfellene hvor navnet Kristus (Christ) er skrevet fullt ut. (Se også Matt 24,24; Mark 13,22; 2 Kor 10,7; 1 Pet 1,11; 2 Joh 2,18–22; 4,3; 2 Joh 7.) Formen med eta er den dominerende stavemåten i de tidligste koptiske versjonene av Det nye testamente. Iota og eta ligger svært nært opp til hverandre og muliggjør dermed på gresk ordspillet mellom ordene «god» (Chrēstos) og «Kristus» (Christos) i 1 Pet 2,3. Enkelte forskere skiller mellom menneskegruppen Tacitus nevner, og de senere kristne, men dette underslår omfattende beviser på vokalutvekslingen mellom latin og gresk, og forutsetter likeledes at Tacitus selv var sterkt uvitende og uten peiling på dette. Det forklarer heller ikke hvorfor Sveton (Suetonius), i «Neros liv» 16, kaller en gruppe som Nero straffet på denne tiden, for Christiani. I tillegg oppfinner den en ellers udokumentert gruppe kalt Christiani, som er tallrikt til stede i Roma, og blir forfulgt på et tidspunkt og på måter som de kristne senere husker at de ble forfulgt på. Denne hypotetisk antatte, vidt utbredte gruppen av Christiani forsvinner deretter fullstendig fra jorden.

7Tacitus Annals («Annaler») 15.44. Oversettelsen er varsomt tilrettelagt for å lette forståelsen og stammer fra Tacitus Annals Books 13-16, Loeb Classical Library 322 (Cambridge, MA: Harvard University Press, 1937), s. 283, 285. Jeg har også tilpasset oversettelsen ved å bruke stavemåten krestne (Chrestians) i stedet for kristne (Christians).

8Bevis for denne vekslingen mellom e og i finner vi i H.E. Sturtevant The Pronunciation of Greek and Latin. The Sounds and Accents (Chicago: University of Chicago Press 1920), s. 15–29, 129. Det er ganske vanlig at det i den første kontakten med en ny gruppe oppstår feilaktig uttale av gruppens navn, som så etter hvert blir korrigert. I den vestlige verden ble for eksempel den mindre nøyaktige skrivemåten moslem først i senere tid erstattet med den mer korrekte muslim.

9Eller kanskje 111–113 e.Kr.

10Min oversettelse er en fri gjengivelse fra William Melmoth, Pliny, Letters, («Plinius Brev»), revidert av W.M.L. Hutchinson, volum to (London: William Heinemann 1924), s. 401–405.

11Min oversettelse er en fri gjengivelse fra Melmoth Pliny, Letters («Plinius, Brev»), 2:407.

12For eksempel i 1 Kor 8,6, Ef 4,6 og 1 Tim.

13Daniel Boyarin, ekspert på rabbinske skrifter og tradisjoner, hevder at «mange israelitter på Jesu tid hadde forventning om en guddommelig Messias som ville komme til jorden i form av et menneske». Denne religiøse posisjonen er omstridt, men den fastholder i alle fall at troen på Jesu guddommelige vesen var tidlig til stede. Ifølge Boyarin kan «ideen om Jesus som en guddommeligmenneskelig Messias spores tilbake til den kristne bevegelses aller første begynnelse, til Jesus selv, og til og med til tiden før kristendommen oppsto». Jf. Boyarin The Jewish Gospels: The Story of the Jewish Christ (New York: New Press 2012), s. 6–7.

14Josefus Antiquities 18.116–119. Se også diskusjonen under tittelen «To koner» som begynner på s. 88.

15Josefus Antiquities 18.63–64.

16Josefus Antiquities 20.200. Loeb Classical Library 256 (Cambridge, MA: Harvard University Press), 1955, s. 107–109.

17«Bror» kunne også bety «halvbror», og i Matt 13,55 er denne betegnelsen benyttet som forenelig med synspunktet i Matt 1,18–25 at verken Josef eller noen annen mann hadde bidratt til Marias svangerskap.

18I Joh 7,40–43 blir troen på at Jesus var født i Betlehem og nedstammet fra David, formidlet ved å referere motstridende synspunkter. For mulige konkrete bevis på at enkelte personer i tiden som beskrives i Det nye testamente, påsto at de kunne føre slekten sin tilbake til David, se Corpus Inscriptionum Iudaeae/Palaestinae, bind 1, Jerusalem, Part 1: 1–704, red. Hannah M Cotton, Leah Di Segni, Werner Eck, Benjamin Isaac, Alla Kushnir-Stein, Haggai Misgav, Jonathan Price, Israel Roll og Ada Yardeni (Berlin: De Gruyter 2010), s. 88–90.