Bannister er kanskje ikke den mest avanserte trosforsvareren, men avgjort den morsomste. Begynner du på boken, kommer du til å lese den ut – og huske det du har lest.

– Bjørn Are Davidsen, forfatter og apologet

Andy Bannister skriver en engasjerende, lettlest bok med både god humor og «punch». Denne kan du kose deg med uansett livssyn; kanskje vil du til og med le høyt innimellom.

Ateisten som ikke fantes tar for seg mange populære fraser og argumenter vi hører fra en del ateister i dag. Jeg ville definitivt ha lest den da jeg var ateist, og jeg er helt sikker på at jeg ville ha tenkt grundig opptil mange ganger mellom latteren og smilene.

– Leif Egil Reeve, masterstudent i filosofi,
ungdomsarbeider og apologet

Andy Bannisters bok er et pust, et vindkast, et positivt swoosh med frisk luft. Den fikk meg til å le, fikk meg til å tenke, fikk meg til å gråte. Ordene spretter over sidene. En fornuftig kristen! Hva blir det neste?

– Adrian Plass, forfatter og foredragsholder

Dette er den mest underholdende kritikken av populærateisme jeg har lest. Boken er alvorlig morsom, og da mener jeg at den gir dyp, gjennomtenkt respons til moderne skeptisisme, samtidig som den får deg til å le – ofte av Andys slagferdigheter, iblant av den erkebritiske komikken. Til tross for at Ateisten som ikke fantes er festlig og galant parerer populære ateistargumenter, finnes det ikke spor av arrogant selvtilfredshet her. Jeg kan – og jeg vil – gi denne boken til mine skeptiske venner.

– Dr. John Dickson, historiker og mediekommentator.
Forfatter av En tvilers guide til Bibelen

Om forfatteren

Dr. Andy Bannister er leder av RZIM Canada. Han taler og underviser jevnlig i Canada, USA, Europa og også i andre deler av verden. I kirker og på universiteter, under business-konferanser eller foran mikrofoner i tv- og radiostudioer holder Andy fram tanker om religion, kultur, politikk og samfunn for tilhørere som har eller ikke har noen form for tro.

Andy har en doktorgrad i islamstudier og har undervist mye i dette emnet, ikke minst etter 11. september 2001, da en enorm interesse for islam oppsto i kjølvannet av det skjellsettende terrorrangrepet. Han har holdt foredrag og undervist ved en rekke universiteter om både islam og filosofi, og han er Adjunct Research Fellow ved Centre for the Study of Islam and Other Faiths ved Melbourne School of Theology. Han er også forfatter av boken An Oral-Formulaic Study of the Qur’an.

Det er svært mange som følger Andy på Twitter: @andygbannister.

Når han ikke reiser, taler eller skriver, er Andy en ivrig turgåer, fjellklatrer og fotograf. Han bor i Toronto med familien sin.

Andy Bannister

Ateisten som ikke fantes

eller: de forferdelige konsekvensene av dårlige argumenter

Veritas Forlag

Copyright © 2020 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Veritas Forlag er en del av Lunde Forlag AS

Text copyright © 2015 Andy Bannister

Original edition published under the title The Atheist Who Didn’t Exist:

Or: the Dreadful Consequences of Bad Arguments

by Lion Hudson IP Ltd, Oxford, England.

This edition copyright © 2015 Lion Hudson IP Ltd.

Til norsk ved: Katrine Masvie

Omslag: Lion Hudson / Lunde Forlag

Grafisk utforming: Lunde Forlag

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8385-028-4 (trykt)

ISBN 978-82-8385-030-7 (e-bok)

In Memoriam
Peter Hicks (1940–2013)

«Det fordres av den som mener at det finnes en vei til det Bedre,
å la blikket dvele ved det Verste.»

Thomas Hardy, In Tenebris II

Innhold

Forord

1Barten til Loch Ness-monsteret
(eller: de forferdelige konsekvensene av dårlige argumenter)

2Skandinavia-skeptikeren
(eller: hvorfor ateismen egentlig er et trossystem)

3Jordsvinet i artisjokkene
(eller: hvorfor ikke alle guder er de samme)

Forord

To australske matroser snublet ut av en pub i London. Utenfor var det tett tåke, og de så seg rundt etter hjelp. Mens de sto og prøvde å gjenvinne balansen, fikk de øye på en mann som gikk inn i puben, men militærdistinksjonene på uniformen hans fikk de ikke med seg.

En av matrosene buste ut: «Hei der, kamerat, vet du hvor vi er?»

Offiseren snerret fornærmet tilbake: «Vet dere to hvem jeg er?»

Matrosene så på hverandre, og den ene sa til den andre: «Nå er vi skikkelig i trøbbel. Vi vet ikke hvor vi er, og han vet ikke hvem han er.»

Vi kan le når vi leser dette, men jeg vil gjerne påpeke at uten Gud som vår ytterste referanseramme, vet vi i bunn og grunn ikke hvem vi er eller hvor vi er i livets store orden. Er du ateist, vil du kanskje svare at du ikke trenger Gud, og at tro på Gud er ulogisk. Jeg har i 40 år talt ved hundrevis av åpne fora på universiteter – og så å si overalt har jeg støtt på en ateist som påstår at kristendommen er irrasjonell eller, enda verre, giftig for samfunnet. Og likevel, når vi snakker sammen, kommer det stadig fram at ateisten ikke er i stand til å svare på livets grunnleggende spørsmål, som for eksempel: «Finnes det et moralsk rammeverk for livet?» Det er ikke det at han eller hun ikke forsøker, men en pragmatisk forklaring duger ikke stort når du aldri er i stand til å forankre den i det logisk ufravikelige.

Det finnes alvorlige spørsmål om livet som alle verdensanskuelser må kunne svare på, og hver av oss må tenke grundig gjennom argumentene, ikke bare ty til fiffige slagord eller roping. Kollegaen min Andy Bannister inviterer oss til å gjøre nettopp det, og viser oss med stor klokskap hvordan vi for eksempel kan skjelne mellom et dårlig og et godt argument når vi lar argumentene få prøve seg i en annen sammenheng. Andy er en svært dyktig og vinnende formidler. Han fryder seg over en god samtale, men enda viktigere er det at han viser kjærlighet til den personen han står overfor. Det er en ære for meg å arbeide på lag med ham.

Dette er en svært morsom, men like fullt alvorlig bok som ikke bør tas lett på – da kan vi gå glipp av de viktige spørsmålene som reises. Jeg føler meg sikker på at du vil like å lese den, og jeg anbefaler den varmt.

Ravi Zacharias

1

Barten til Loch Ness-monsteret

(eller: de forferdelige konsekvensene av dårlig argumenter)

Jeg husker første gang jeg så bussen. Noen dager tidligere hadde en gammel venn ganske uventet ringt meg og hvisket konspiratorisk: «Du må komme ned til London. Det er ateistbusser her.»

«Ateistbusser?» svarte jeg og gned meg trøtt i øynene. Det var godt over midnatt. «Hvor mye har du drukket, Tom?»

«Bare fire halvlitere», kom det fortørnet.

«Ok, nå har jeg alltid vært av den formening at bussjåførene i London er så lite opptatt av trafikksikkerhet at de heller frakter folk nærmere Gud enn de frakter dem bort.»

«Denne bussen prøvde ikke å frakte meg bort; den prøvde å kjøre over meg! Jeg innrømmer at jeg lå halvt i svime i veien akkurat da –»

«Jeg visste det!»

«- på Hammersmith, og ateistbussen kjørte nesten over meg.» «Du skjønner sikkert», forklarte jeg i den tålmodige tonen jeg bruker overfor barn og i innsjekkingsskranken på flyplassen, «at bare fordi en London-buss nesten valser over en liberal anglikaner som ligger i fotgjengerovergangen, er det ikke dermed sagt at Richard Dawkins tyr til et hit-and-run-forsøk for å holde statistikken over medlemmer av kirkesamfunnene på et akseptabelt nivå.»

«Jeg er vant til å bli nesten overkjørt, jeg har vært på ferie i Frank rike mange ganger»,¹ svarte Tom iltert. «Men dette var en ateistbuss, sier jeg jo.»

«Er du sikker?»

«Ja! Kom ned til London og se selv. Du skylder meg dessuten en øl fra den gangen du tapte veddemålet om skjegget til erkebiskopen.»²

Og slik gikk det til at jeg en ettermiddag i juli sto i regnværet sammen med en gruppe våte turister utenfor T-banestasjonen Oxford Circus. Vi så på trafikken, strømmen av biler, drosjer, varevogner og en og annen gjennomvåt syklist som rullet forbi. Og så, til slutt, rundet en buss hjørnet. En stor, rød London-buss med en gedigen reklameplakat på langsiden, der det var skrevet med store, vennlige bokstaver: «There’s Probably No God. Now Stop Worrying and Enjoy Your Life!»³

Senere, inne på en lun pub i nærheten, undersøkte jeg fenomenet litt nærmere.⁴ Det viste seg at bussreklamen var sponset av The British Humanist Association pluss en gruppe sekulære celebriteter, deriblant den kjente Oxford-ateisten Richard Dawkins, og representerte, slik de uttrykte det, et forsøk på å gi et «fredelig og optimistisk» budskap om ateismen. Reklameplakatene drev PR for en webside der besøkende kunne lese om hvor godt livet er uten gudstro, mens de reiste på buss nummer 137 til Battersea.

Ateistbussen er et bra sted å starte reisen vår, for den illustrerer to grunner til at denne boka finnes. For det første fordi slagordet, til tross for de vennlige rosa bokstavene, er et perfekt eksempel på et skikkelig dårlig argument. Argumentet er så elendig, faktisk så katastrofalt, at du er nødt til å lure på hva som foregikk i hodene på sponsorene. Mer om det om litt. For det andre illustrerer dette hvor raskt dårlige argumenter kan få fotfeste og spre seg som ugress i populærkulturen. For mens mange kritikere – også mange ateistiske kritikere⁵ – var raske til å peke ut svakhetene ved «There’s Probably No God. Now Stop Worrying and Enjoy Your Life», har slagordet likevel fortsatt å dukke opp på busser. Og ikke bare i London, men rundt om i hele verden.

Bussreklamen er et typisk eksempel på det som etter hvert har fått navnet «nyateisme», en benevnelse som går tilbake til 2006, da magasinet Wired brukte den for å beskrive gruppen med mediasmarte ateister – menn som Richard Dawkins, Sam Harris, Daniel Dennett og nå avdøde Christopher Hitchens. Alle har skrevet bøker som angriper religion generelt og kristendommen spesielt, og bøkene har solgt i bøtter og spann.⁶ Hva er nytt med nyateismen? Som mange har pekt på, ikke så mye argumentene (de har en tendens til å være gamle) som tonen (den er gjerne rasende sint). Hvorfor dette raseriet? Vel, jeg antar det delvis skyldes at det var meningen at Gud skulle ha forsvunnet for lenge siden, da den store sekulære opplysningstiden rullet ubønnhørlig framover. Så langt tilbake som i 1966, kunne Time Magazine klistre et spørsmål som «Er Gud død?» på forsiden sin (med den tydelige hentydning til at svaret var «Ja»). I dag, derimot, lever religionen i beste velgående og viser ikke mye tegn til å ville forsvinne.⁷ At Gud ikke rullet seg over på ryggen og døde på kommando, er årsaken til benektelsen, skuffelsen og raseriet som tydelig ligger under mye av vår tids mer populære form for ateisme.

Og, bevares, nyateismen har klart å bli en skikkelig populær bevegelse! Det er solgt flere millioner av Richard Dawkins’ bok Gud – en vrangforestilling.⁸ Ateismen har funnet en stemme og en selvtillit, og det er bra. I gamle dager, da de fleste samfunn var overveldende religiøse, var det ikke lett å være ateist. Men i det siste har det skjedd en kulturell helomvending i mange vestlige land, og ateismen er nå den forventede posisjon. Mange mennesker tar det for gitt at ateisme faktisk er det eneste standpunktet et menneske som ønsker å bli ansett som velutdannet, sofistikert, urbant og rasjonelt, kan ta. Og slik er det også mediene forholder seg til saken: Ateismen beskrives som vitenskapelig, i tråd med samtiden og noe for smartingene, mens religion karakteriseres som kvelende, utdatert og irrasjonell, ment for gamle damer eller mosegrodde tullebukker.⁹

Men det er et problem. Egentlig mange problemer. Det viktigste av dem er at mye av nåtidens ateisme nærer seg av dårlige argumenter og billige slagord, den fremmer påstander som ganske enkelt ikke tåler nærmere ettersyn. Slik en billig genser går opp i sømmene når du trekker i løse tråder. La meg vise hva jeg mener ved å vende tilbake til den notoriske bussreklamen «There’s Probably No God. Now Stop Worrying and Enjoy Your Life». La oss starte med å stille et par kritiske spørsmål til denne påstanden. Hva er galt med den? Vi kan kanskje starte med å merke oss reklamens prekende, nedlatende og hoverende tone.¹⁰ Jeg har kjent mange ateister opp gjennom årene som har hatt som sin største innvending mot religion at de ikke kan slippe unna den. Hvis det ikke dreier seg om påtrengende tv-evangelister med perfekte tenner, er det kirkens oppslagstavler med snirklete grafisk design eller enorme plakater som advarer mot helvetes ild og fortapelse. Vel, nå er denne situasjonen i stor grad snudd på hodet, for nyateismen er glødende evangeliserende. Den nøyer seg ikke lenger med å benekte guddommer, den frister med helsefordeler (Ingen bekymringer! Glede! Fint hår!).

Men det er enda et problem, og det stikker dypere. For ateister som Richard Dawkins finnes ikke Gud, ikke sant? Det er jo tross alt det uttrykket «a-teist» betyr. Det er selvfølgelig en rekke andre ting som heller ikke finnes: feer, enhjørninger, Det flyvende spaghettimonsteret, et seierrikt engelsk fotballandslag.¹¹ Men la meg spørre: Hva er sammenhengen mellom at noe ikke finnes og virkningene av at de ikke finnes? Det finnes antagelig ikke enhjørninger, så opp med haka! Det flyvende spaghettimonsteret er bare en sekulær parodi, så fatt mot! Det finnes ingen Gud, så ingen grunn til bekymring! Men hvordan fungerer egentlig dette? Noen bemerket en gang at en meningsløs uttalelse ikke blir logisk bare fordi du skyter inn benevnelsen Gud i den, så la oss illustrere problemet med å omformulere slagordet på bussen:

There’s Probably No Loch Ness Monster. So Stop Worrying and Enjoy Your Life.

Prøv å tenke deg, som et eksperiment, at du hjemsøkes av uflaks. Du har fått utdelt elendige kort i livet, og alt synes å gå deg imot. Du har akkurat mistet jobben. Kona di har dratt sin vei og tatt med seg barna.¹² Akkurat denne morgenen har du fått et brev fra banken som erklærer deg konkurs. Legen har nettopp ringt for å informere om at hodepinen du har vært plaget av, viser seg å være Creutzfeldt-Jakobs sykdom (kugalskap). Og på toppen av det hele er du Newcastle-supporter. Livet suger. Men frykt ikke! Legg alt dette her til side. For det er håp. Det finnes en ende på alle dine bekymringer. «Gjør det?» Jeg hører du snufser og tørker bort tårene. Ja, det gjør det. Fordi (er du klar?) Loch Ness-monsteret finnes ikke! Blås i at du er arbeidsløs, har mistet kona, pengene og håpet – er det ikke skikkelig hjertevarmende å vite at turistbransjen i Skottland kan plaske med føttene i Loch Ness uten å måtte bekymre seg for at et monster fra juratiden skal dukke opp av dypet og trekke dem ned i en våt grav? Så, føler du deg bedre nå? Nei, antagelig ikke.

Den første halvparten av påstanden – ingen Gud, ingen bekymringer – stryker altså med glans. Den andre halvparten gjør det ikke stort bedre: «Nyt livet.» Men hva er galt med det, hvis du ikke da er en av de der masochistiske religiøse typene som foretrekker frykt framfor fryd og gammen? Francis Spufford nailer dette helt perfekt:

Unnskyld meg – nyt livet? Nyt livet? Jeg kommer ikke med en slags ny-puritansk innvending mot nytelse her. Nytelse er deilig. Nytelse er flott. Jo mer nytelse, desto bedre. Men nytelse er én sinnsstemning. De eneste tingene i verden som er designet for å utløse nytelse og bare nytelse, er produkter, og livet ditt er ikke et produkt … Å hevde at livet er til for å nytes (bare nytes) er som å si at fjell bare bør ha topper, eller at alle farger bør være røde, eller at alle skuespill bør være skrevet av Shakespeare. Dette er ikke annet enn en bisarr kategorifeil.¹³

Livet er med andre ord langt mer enn nytelse. Registeret av menneskelige sinnsstemninger dekker jo hele alfabetet. Å være fullt og helt menneskelig vil si å ha erfart sinne, kjedsomhet, medlidenhet, fryd, forventning, frykt, skyld, håp, usikkerhet, glede, vennlighet, kjærlighet, ondskap, likegyldighet, plikt, fred, uro, lettelse, sensualitet, takknemlighet, ubehag, sårbarhet, lengsel og iver. Gitt alt dette, hvorfor setter den ateistiske bussreklamen «nytelse» i fokus? Nå er jo åpenbart ikke jeg innviet i den indre mentale tilstanden til dem som forfattet slagordet, men jeg spør meg om dette er et symptom på en mer generell trend i vår kultur – en som sier at hensikten med menneskelivet er å være glad, å flagre muntert fra den ene opplevelsen til den andre i sprudlende, ekstatisk nytelse. Det ene produktet etter det andre selges oss på den måten: Kjøp denne kaffen, reis på den ferieturen, bruk denne leppestiften – og du vil bli vellykket, populær og lykkelig. Ateistbussen surfer ganske enkelt på kulturens bølge – tenk som dette, sier den, og du vil bli glad!

Men hva om du ikke er glad? Hva om du som i eksempelet jeg brukte tidligere, er arbeidsløs, venneløs, pengelens og uten håp? Hva om du er på et punkt i livet der ikke alt dufter av roser, men har en mistenkelig eim av kloakk? Halvparten av verdens befolkning må faktisk greie seg med mindre enn 25 kroner om dagen, og denne summen ville ikke kunne dekke et behov for kaffe latte, leppestift eller øyhopping i Hellas – noe som igjen betyr at hvis reklamefolka har rett i hvor nytelsen er å finne, så er du i trøbbel og er nødt til å ta deg sammen. Jeg skriver at du, andre person entall, er nødt til å ta deg sammen, for hvis ateistslagordet stemmer og det ikke finnes en Gud, er det ingen der ute som står klar til å hjelpe deg. Du er alene i et univers som bryr seg like lite om deg (og din nytelse) som det gjør om skjebnen til amøben, mauren eller jordsvinet. Det finnes ikke noe håp, det finnes ingen rettferdighet, og i seg selv er det for øvrig absolutt ikke noe galt med fattigdom, så slutt å klage! Livet tar parti med vinnerne; noen får muligheter, andre taper i lotteriet. Og så er det dem igjen som tjener millioner på å selge bøker om ateisme,¹⁴ nok til et langt livs forbruk av latte. Nyt livet? Det er noen som har det.

***

Ateistenes bussreklame illustrerer faren for ikke bare dårlig argumenter, men særlig for slagord-argumentasjon. Det er enkelt å lire dovent av seg et slagord, å forsøke å redusere komplekse argumenter til noe som passer på siden av en buss eller lyder bra på Twitter. Men når du gjør det, mister du som regel nyanse og dybde. Ja, det er faktisk verre enn som så: Fristelsen til å slå om deg med slagord kan resultere i argumenter som ikke bare er gale, men helt merkelige, og som får ganske forferdelige konsekvenser når du snur dem rundt. La meg illustrere hva jeg mener med et eksempel hentet fra en av nyateismens grunnleggere, Richard Dawkins. Boksuksessen hans har ført til at ateismen er hip og kul igjen, men selv om han har gjort det supergodt på trykk, har ikke de andre kulturelle raidene hans vært like vellykkede. For eksempel ble forsøket hans på en film, The Unbelievers, en fiasko, og blunderen hans på sosiale medier er blitt ganske legendarisk.¹⁵ Faren ved å være berømt er at berømmelsen kan få deg til å tro at alt som flagrer gjennom hodet på deg, bør serveres ubehandlet til massene. Det er latterlig enkelt å raskt taste for eksempel dette på smarttelefonen:

Stalin, Hitler og Sadam Hussein var onde diktatorer som sto bak massedrap. Alle hadde bart. Derfor er barter onde.¹⁶

Jeg antar at du reagerer med et «Hæ?» når du leser dette. Revet ut av sammenhengen ser det jo litt snålt ut. Dessverre er jeg ikke sikker på at sammenhengen hjelper, men den er sånn: Det Dawkins forsøkte å oppnå med denne tweeten, var å gi et svar til kritikerne som har sagt at det er litt problematisk å stemple religion som «roten til alt ondt»,¹⁷ gitt de mange ateist-massemorderne vi finner opp gjennom historien. Hvis du forsøker å fremme påstanden at religion er dårlig og ateisme er bra, er typer som Saddam Hussein, Josef Stalin, Pol Pot og Mao Zedong en smule vanskelig å forholde seg til, de er skraper i lakken på den ellers glattpolerte ateismen.¹⁸ Det er én ting å peke ut religionens hesligheter (korstogene og den spanske inkvisisjonen er noen av favorittene til gutta med pisken), men hva med ateismens egen brokete historie? Stalin var ansvarlig for at rundt 20 millioner mennesker døde, og dødstallet Mao-regimet sto bak, er minst det dobbelte. Begge var erklærte ateister, så hva skal en glødende sekulær ung person gjøre? Selvfølgelig lese Richard Dawkins’ tweet, en som han åpenbart mente var et briljant retorisk trekk. Alle disse massemyrdende psykotiske despotene var ganske visst ateister, men vi kan ikke knytte dette opp til deres hang til grusomme folkemord. Ja, de hadde ateismen til felles, men de hadde også barter til felles. Kanskje det var ansiktshåret deres, ikke den sekulære holdningen, som førte til at de ryddet av veien flere titalls millioner mennesker.

Fungerer det? Svaret er kort og godt «nei». Og lytt nøye nå. Det er ikke min intensjon, ikke i det hele tatt, å legge skylden for hva disse mennene og deres likesinnede har gjort, over på mine ateistiske venner. Men poenget mitt er dette: Vi kan lese hva brutale tyranner som disse har skrevet, og finne ut hva de selv sa om sin motivasjon. Stalin, for eksempel, skal en gang ha uttalt: «Dere vet, de narrer oss … alt dette snakket om Gud er reinspikka tull.» Men Stalin lot det ikke bare være med ord; han satte handling bak. I 1925 oppmuntret han aktivt til opprettelsen av Forbundet av militante ateister, som i mer enn tjue år handlet ut fra slagordet «Kampen mot religion er en kamp for sosialismen». Det startet med populære kampanjer i media mot religion, med et mål om å overbevise borgerne om at religion var irrasjonelt og giftig. Men utviklingen gikk snart fra kampanjer til vold:

Kirker ble stengt eller ødelagt, ofte med dynamitt; prester ble satt i fengsel, ført i eksil eller henrettet. Ved utbruddet av andre verdenskrig var det bare 6 376 prester tilbake i den russisk-ortodokse kirke, før revolusjonen hadde det vært 66 140. Den forferdelige dagen, 17. februar 1938, ble 55 prester henrettet. I 1917 var det 39 530 kirker i Russland; i 1940 var kun 950 av dem i bruk.¹⁹

Lignende historier kan fortelles om Pol Pot og Mao Zedong, og en rekke andre ateistiske diktatorer. Da jeg bodde i Europa, reiste jeg ofte til tidligere kommuniststater, som for eksempel Ungarn og Romania, og underviste. Jeg hørte den ene historien etter den andre om volden som hadde herjet som en farsott i disse landene før Jernteppet falt i 1989. En kvinne i Bukarest fortalte meg at hun hadde gått glipp av mye skolegang da hun var barn, fordi foreldrene hennes var religiøse. De hadde fått følgende grelle valg av de kommunistiske styresmaktene: Frasi dere troen, eller frasi dere barnets skolegang.

Så her er problemet med Dawkins’ forsøk på å hevde at Stalins ateisme er uviktig: Når vi ser på handlingene til Stalin, oppdager vi at ateismen hans ærlig talt er helt sentral. Da Stalin kom til makten, la han ikke ned et forbud mot barberblader og iverksatte pogromer mot barberere, han satte fyr på kirker og synagoger og fikk tusenvis av religiøse ledere arrestert, torturert og henrettet. Men altså, hvis Dawkins har rett, kan vi ignorere alt dette. Vi kan legge til side det Stalin gjorde og sa – ignorere Stalins egne argumenter – og i stedet gi en tilfeldig forklaring vi selv finner på, en som passer det vi selv har til hensikt. Se, Stalin hadde bart!²⁰ Ikke se på ateismen hans, se på ansiktshåret!

Problemet er, som med alle dårlige argumenter, at dette slår begge veier.²¹ La meg illustrere hva jeg mener ved å se nærmere på Dawkins selv. Hvorfor tror du at han skrev ateistmanifestet sitt, Gud – en vrangforestilling? Leser du forordet i boka hans, ser du at han hevder at det er for å fremme ateismen, overbevise folk om å oppgi all religiøs tro og heller løfte opp en «ateistisk stolthet». Men selvfølgelig, dette er hans forklaring, og slik Dawkins hjalp oss med å huske når det gjaldt Stalin, er det for enkelt bare å ta en person på ordet og gå ut fra at de er et evangelium. Hva skal vi da gjøre? Vel, kanskje vi skulle, à la Stalins bart, bare helt tilfeldig bestemme oss for noe for å forklare Gud – en vrangforestilling – kanskje Dawkins’ forkjærlighet for glorete slips, eller begeistringen hans for rekecocktail.²² Men det ville jo være ynkelig enkelt. Vi kan være langt mer vitenskapelige enn det. Lytt til disse ordene fra en annen ateistisk forfatter, filosofen Patricia Churchland:

Kokt ned til det essensielle gjør nervesystemet organismen i stand til å lykkes med fire ting: spise, flykte, slåss og reprodusere … Sannhet, hva nå enn det er, kommer absolutt i bakre rekke.²³

I dette oppsiktsvekkende dystre avsnittet forsøker Churchland å argumentere for at mennesket, i likhet med alle andre dyr, drives av de grunnleggende, primale instinktene spise, flykte, slåss og reprodusere. Vi liker å tro at vi er opptatt av sannhet eller mening, men det er bare en illusjon, et triks DNA-et vårt spiller med oss for å få oss til å samarbeide.²⁴ Imponert? Det burde du være, dette er tross alt vitenskap. Men det er det faktisk ikke; det er filosofi med falsk nese og løsskjegg forkledd som vitenskap. Men uansett, la oss bruke Churchlands fire alternativer til å svare på spørsmålet om hvorfor Dawkins skrev Gud – en vrangforestilling. Kanskje spise var en grunn til at han skrev. Boka har tross alt sannsynligvis betalt for en rekke næringsrike middager på fine restauranter i Oxford.²⁵ Salgstallene antyder, for å si det sånn, at Dawkins ikke vil bli å finne blant varehyllene på Bunnpris på en god stund. En annen mulighet er at det var flykte som var grunnen til at han skrev boka. Hvis Dawkins blir skremt av en gruppe militante Jehovas vitner i en mørk bakgate i Oxford, kan han kaste boka på dem, rope «permisk utryddelse!», og mens de lar fingeren gli nedover den omfattende indeksen,²⁶ får han tid til å unnslippe. Den tredje av Churchlands muligheter, slåss, er litt vanskeligere å få has på, men det slår meg at Gud – en vrangforestilling er en murstein av en bok, så det er helt sikkert mulig å ta i bruk stivbindutgaven på en god måte i et slagsmål på puben. Og det siste, reprodusere? Vel, det er ikke umulig å tenke seg at «Jeg er en kjent forfatter, vet du ikke det?» kan åpne mang en hotellromsdør på sånne konferanser som pene, unge skeptikere frekventerer. Vi kan kort sagt ignorere hver eneste av Dawkins’ bedyrelser om at han skrev Gud – en vrangforestilling for å fremme ateismen, og finne på våre egne grunner. Det som gjelder for Stalin, gjelder for Dawkins.

Du blir nok lettet over å høre at alt det over er skrevet på spøk. Men jeg har et seriøst poeng, et veldig seriøst poeng, og det er dette: Det som er med dårlige argumenter, med slagord uten substans, er at de er svært sårbare for satiriske hugg. De kan høres smarte ut, klare og strålende første gang du hører dem, særlig hvis de uttales med Oxford-dialekt eller det klirrer doktorgrader og titler bak ordene. Men stikk en nål i dem, og lufta går raskt ut.

Så hvordan kan vi lære å få øye på hvilke argumenter som er gode og hvilke som ikke er det? En av testene er å se hva som skjer hvis vi flytter et argument over i en annen setting. Det er dette vi akkurat har demonstrert med «There’s Probably No God. Now Stop Worrying and Enjoy Your Life» og «Barter er farligere enn ateisme». Når vi stikker i dem – og særlig når vi prøver å bruke dem på noe annet – ser vi hvor raskt de sprekker. Begge er eksempler på ikke bare svake argumenter, men ekstremt svake argumenter. Argumenter som faktisk er så dårlige at du lurer på hva som fikk folk til å klistre dem på busser, reprodusere dem på trykk eller tweete dem til en million stakkars følgere. Når du ser sånt i mediene, eller hører det fra leppene til venner, så ikke vær redd for å stille noen spørsmål, nappe i noen løse tråder, slik at de varsomt avsløres for hva de er.

***

Én ting til. Jeg går inn i denne debatten som kristen filosof, men jeg er blitt slått av hvor mange av ateistvennene mine som synes disse skeptikerargumentene er pinlige.²⁷ Jeg har ikke tall på hvor mange ganger jeg har sitert Richard Dawkins for ateistvenner, og de har himlet med øynene og sagt utålmodig: «Nå må du ikke tro at vi er sånn som han» eller «Jeg skal la være å trykke Fred Phelps i ansiktet på deg hvis du lar være å klistre nyateistene på meg». Og det er jo fair nok, selv om jeg skulle ønske at flere av ateistvennene mine ville heve røsten slik at mediene og twitter-folka kunne skjønne at det finnes gjennomtenkende sekulære der ute.

Målet med denne boka er derfor ganske enkelt å luke bort noen av de dårlige argumentene, slik at det blir grobunn for en mer fornuftig dialog. For du skjønner: Spørsmålet om Gud er etter min mening verdens viktigste. Hvorvidt Gud finnes eller ei er ikke bare en intellektuell kuriositet, noe i likhet med «Hva er det ti-trillionte desimalsifferet til π?» eller «Oppfant Newton katteluka?», men et spørsmål som har betydning for hvert eneste område av livet vårt, ikke minst fordi det er direkte knyttet til spørsmålet om mening: Er det noe vi er ment å være, eller er et liv viet til å spille dataspill og spise pizza like holdbart som et liv viet til å bekjempe fattigdom eller fremme rettferdighet?

I begynnelsen av Gud – en vrangforestilling er Richard Dawkins svært ærlig når det gjelder hovedhensikten med boka:

Hvis denne boka fungerer slik den er tenkt, vil religiøse ledere som åpner den være ateister når de legger den fra seg. Snakk om overmodig optimisme! Religiøst troende med skallen full av ullen tenkning er selvfølgelig immune for argumenter, motstanden deres er bygd opp gjennom mange års indoktrinering i barndommen ved hjelp av metoder som har modnet gjennom flere hundre år.²⁸

Det avsnittet er ganske snedig, når du tenker på det. Hvis du leser Dawkins’ bok og ikke blir ateist, så skyldes det ikke at argumentene er like suspekte som en Rolex kjøpt på Nille for 400 kroner, men at du er en ignorant, hjernevasket idiot, og skallen din er så full av ullen tenking at det ikke er plass til at Reason TM kan sveve gjennom den. Målet mitt med denne boka er litt mer beskjedent (og jeg vil hevde en tanke mer optimistisk) enn Dawkins’. Hvis du kommer til denne boka som ateist, håper jeg ganske enkelt at du i det minste vil forplikte deg til å være en gjennomtenkt ateist – kanskje en tviler og ikke en skeptiker; en som er villig til å tenke dypt og tenke godt. (Det er blitt sagt at en tviler er en som håper det muligens finnes et svar; en skeptiker håper det ikke gjør det.) Å slå fra seg dårlige argumenter er en svært god start.

Eller omvendt; hvis du kommer til denne boka som religiøs troende, håper jeg at den vil gi deg mot til ikke å frykte noen av de ateistiske slagordene forskjellige retninger i kulturen vår med jevne mellomrom slynger ut som skarp kritikk. Hvis du kan lære å le av dårlige argumenter og manglene deres, fordufter den mystiske kraften, og du ser dem som de papirtigrene de er. Jeg håper også at jeg kanskje kan oppmuntre deg til å søke bak skrålet til nyateistene og innse at det finnes tusenvis av langt mer fordomsfrie ateister der ute, personer som er vennlige, godmodige og åpne for diskusjoner. Det verden trenger mer enn noen gang, er en fornuftig dialog mellom de som tror på Gud og de som har spørsmål eller tvil (uansett hvor dypt festet), ikke konflikt mellom fundamentalister.

Så, uansett hvor du står når du gir deg i kast med denne boka – ateist eller agnostiker, søkende eller skeptiker, tviler eller disippel – håper jeg vi alle kan være enige i at når det kommer til de store spørsmålene i livet, trenger vi mer enn slagord. La oss heller ta sikte på en voksen, skikkelig samtale om tingene som betyr mest, og overlate bussene til fundamentalistene.

Tips til videre lesning:

Vox Day, The Irrational Atheist: Dissecting the Unholy trinity of Dawkins, Harris, and Hitchens (Ben Bella Books, Dallas, TX 2008)

John Lennox, Gunning for God: Why the New Atheists are Missing the Target (Lion, Oxford 2001)

Alister McGrath, Why God Won’t Go Away: Engaging with the New Atheism (SPCK, London 2011)

Francis Spufford, Unapologetic: Why, Despite Everything, Christianity Can Still Make Spurprisingly Emotional Sense (Faber & Faber, London 2013)

2

Skandinavia-skeptikeren

(eller: hvorfor ateismen egentlig er et trossystem)

«Jeg tror ikke at Sverige finnes!» utbrøt plutselig kameraten min fra den andre siden av kafébordet. «Der! Nå har jeg endelig sagt det.» Han tok en dyp slurk av espressoen og stirret hardt på meg, utfordret meg helt åpenbart til å svare. Jeg måtte sitte og tenke litt, kanelbollen ble hengende halvveis opp til munnen mens jeg fordøyde det han nettopp hadde sagt.

«Unnskyld?»

«Sverige finnes ikke. Jeg er en Skandinavia-benekter, jeg utelukker Norden, er Sverige-avsanner …»

«Og åpenbart lykkelig eier av en synonymordbok. Men kom igjen, tror du ikke på Sverige?»

«Det stemmer. Det er innlysende når du tenker på det: Sverige er bare en politisk konspirasjon, et påfunn for å motivere andre europeiske borgere til å jobbe hardere. Alt dette snakket om det beste helsevesenet, den høyeste levestandarden, høyreiste, slanke og vakre mennesker.²⁹ Kom igjen, det virker mer som en myte for hver gang du hører det. Men jeg lar meg ikke lure. Jeg tror ikke på Sverige.»

Jeg stirret taust på kameraten min, lot lydene fra kaffebaren sveve over oss noen sekunder mens jeg grublet. I bakgrunnen begynte radioen å spille «Dancing Queen» av ABBA.

«Du er sprø», sa jeg. «Hva mener du med at du ikke tror på Sverige? Det er jo tåpelig. Hvis Sverige ikke finnes, hvordan forklarer du da IKEA-møbler, eller den svenske kokken i The Muppet Show eller det som limer Norge sammen med Finland? Det er en vill påstand! Hvilke bevis har du?»

«Bevis?» spurte kameraten min.

«Ja, bevis. Du må jo ha mer enn en mistanke og en hel haug med fordommer, og ganske imponerende bevis går jeg ut fra, for denne overbevisningen. Jeg er klar over at Sverige bare har drøyt 10 millioner innbyggere og langt flere elger enn mennesker, men du kan ikke plent nekte for at landet eksisterer.»

«Åh», sa kameraten min og nikket, «jeg ser problemet ditt.»

«Problemet mitt?»

«Ja, ditt problem. Eller skal vi heller si din forvirring. Du tror at min benektelse av Sverige er en slags påstand, at det er en tro. Men det er den ikke. Den er en ikke-tro. Den er ikke noe jeg trenger å forklare – jeg snakker heller om noe jeg mangler, nemlig en tro på Sverige, så jeg trenger ikke gi noe bevis.»

«Nå følger jeg deg ikke», sa jeg.

«Jo», fortsatte han – han var blitt varm i trøya – «jeg trenger ikke å komme opp med bevis for min ikke-tro på Atlantis, El Dorado, Shangri-La eller servicekontoret til American Airlines, og jeg trenger det heller ikke for min ikke-tro på Sverige. Jeg legger ikke fram noen slags påstand – det er heller stikk motsatt: Jeg påstår ingenting. Jeg avviser simpelthen bare noe du tror på, nemlig Sverige. Så kutt protestene og gi meg heller et nytt stykke Prinsesstårta.»

***

Denne dialogen har jeg selvfølgelig diktet opp, men responsen fra kameraten min når det gjaldt årsakene (eller heller de manglende årsakene) til at han tvilte på Sverige, har noen paralleller i virkelighe ten. Jeg tenker da særlig på hvordan enkelte ateister liker å beskrive sin ikke-tro på Gud. Argumentet er sånn: Ateismen er vantro til Gud, og derfor er det ikke nødvendig å begrunne den. Tanken bak er at ateisme er fullstendig negativt, tomt, et fravær av tro, og det er bare en positiv tro vi trenger å legge fram årsaker til. Hvis jeg for eksempel skulle påstå at badekaret mitt akkurat nå er okkupert av to flodhester som synger «Jeg elsker søle!» av hjertens lyst, må jeg selvfølgelig regne med at noen ber meg bevise det. Hadde jeg derimot opplyst at «Badet mitt er fullstendig fritt for eksemplarer av rasen Hippopotamus amphibius», trenger jeg ikke å anstrenge meg for å bevise det.

Men er ateisme virkelig fraværet av tro, det vil si en fullstendig negativ påstand? Det kan i hvert fall virke som om mange ateister mener det. Hør for eksempel hva den avdøde ateisten Chrisopher Hitchens sa:

Vår tro er ikke en tro.³⁰

Dette er mental tungegymnastikk så godt som noe. Her følger et annet eksempel, denne gangen fra en av de evangeliserende unge ateistene som svermer rundt Twitter-feeden min som møll rundt en utelampe.

Ateisme er ikke en påstand. Det er bare ikke-tro på påstanden «Det finnes en Gud».

Jeg har mistet oversikten over hvor mange ganger jeg har hørt variasjoner over dette. Det er et ganske smart retorisk trekk: Hvis ateismen bare er en negativ påstand, kun et fravær av tro, da kan jo en ateist sitte der og kaste stein på alle andres tro, uten å måtte ta bryet med å rettferdiggjøre sin egen. Akkurat som kameraten min i kafeen, kan ateistene uskyldig benekte at de påstår noe som helst, og nekte å forklare seg. Men som med så mange andre sekulære slagord, er påstanden om at ateismen er en ikke-tro pepret med like mange hull som sveitserosten.

Det første problemet er at påstanden «Ateismen er bare en ikketro på Gud» beviser for mye. Hva mener jeg med det? Vel, hvis denne påstanden er sann, så tenk på hva den innebærer. Det ville for eksempel bety at katten min er ateist fordi den ikke tror på Gud.³¹ På samme måte vil poteter, fargen grønn, venstrefoten til Richard Dawkins og småstein være ateister fordi heller ikke de eier en tro på noen slags guddom. Her lukter det muffins, for å si det sånn. Når jeg har ymtet frampå om dette for ateistvenner, svarer de vanligvis: «Men en potet kan ikke tro noe!» Og da svarer jeg alltid: «Så du sier nå at ateisme er mangel på tro på Gud av en skapning som har evnen til å danne seg tro?» Du ser at dette er en helt annen påstand? Hvorfor? Fordi det er en positiv påstand. Min ateistvenn hevder nå at hun tror at den eksterne verden faktisk eksisterer, at vi ikke bare er hjerner på en glasskrukke, at ikke tankene og erfaringene våre manipuleres som menneskene i Matrix-filmene. Videre hevder hun at det finnes andre tankeganger, at det er mulig for menneskehjernen å danne en tro, og at måten vi tenker på til en viss grad er pålitelig.³²

Med ett har det som virket som en enkel, uskyldig påstand om ikke-tro («Jeg tror ikke på Gud!») forandret seg til ikke bare én, men en hel serie med positive påstander som spretter opp som paddehatter. Og dette er kjempeviktig, for jeg har ennå ikke støtt på en ateist som mener at det ikke er nødvendig å forsvare positive påstander; nei, ateistene elsker jo å rope «Bevis! Bevis!» når de konfronteres med en religiøst troende. Men da må ateistene finne seg i å på samme måte gi bevis for hvert av de filosofiske standpunktene de har etablert seg på. Hvis de ikke er villige til å gjøre den vanskelige tenkingen dette involverer, vel, da kan de finne seg en plass sammen med katten, småsteinen og poteten. Å ja, og foten til Richard Dawkins.

Men det blir verre. Tenk på Skandinavia-skeptikeren vår igjen og oppfatningen hans om at påstanden «Sverige finnes ikke» ikke er en tro. Hvis han har rett i at påstanden ikke er en tro, så vel, da trenger han sikkert ikke å forsvare den. Men hvis han har rett, så følger det også noe annet, nemlig at utsagnet hans ikke kan være sant eller usant. I likhet med mange filosofiske ideer, kan dette sånn med en gang være litt vanskelig å forstå, men når du først fatter det, er det innlysende. Problemet er at kun oppfatninger eller påstander kan være sanne eller usanne. Det er for eksempel helt logisk å spørre hvorvidt en uttalelse som «Det regner i dag» eller «Manchester United tapte kampen igjen» er sann. Dette er påstander, de er oppfatninger, og de har det filosofer kaller en «sannhetsverdi». De er enten sanne eller usanne. På den andre siden er det fullstendig meningsløst å spørre hvorvidt fargen blå, en slovakisk trafikkbetjent som ikke har fri fra jobben eller Richard Dawkins’ venstrefot er «sann». Det ville være en bisarr kategorifeil. Disse tingene er verken påstander eller oppfatninger og har dermed ikke noen slags sannhetsverdi. De er bare.

Så hva med ateisme? Vel, så langt jeg kan forstå, tror jeg at ateistvennene mine hevder at deres oppfatning er sann; at de virkelig, virkelig tror at det er sant at det ikke finnes noen Gud. Og hvis det er tilfelle, så er ateismen en positiv påstand, og påstander må forsvares, det må legges fram bevis og gis begrunnelser for dem. Ellers, hvis ateismen ikke er en påstand, kan den ikke være sann eller usann. Den bare er, og å si «jeg er ateist» er bare snikksnakk. Hvis ateistvennene mine ønsker å delta i samtalen med et snev av fornuft – ja, jeg tror at ateismen fortjener et sete ved samtalebordet på linje med alle andre verdenssyn – så må de erkjenne sin tro for hva den er, og engasjere seg deretter.

«Men vent litt! Hva med flodhesten?» hører jeg noen lesere rope.

«Flodhesten?»

«Ja, flodhesten. Hvis det du sier stemmer, så er jo det å meddele at «Det er ikke en flodhest på badet» også en positiv oppfatning, og dermed er jeg nødt til å forsvare den. På samme måte med min manglende på tro på tannfeen, Bigfoot, Yeti – den avskyelige snømannen og sangstemmen til James Blunt. Blir ikke alt dette veldig slitsomt, for ikke å si helt umulig?»

Godt poeng. Betyr alt det jeg har sagt, at jeg må være villig til å legge fram bunker med bevis hver gang jeg innrømmer at jeg ikke tror på gigantiske baderomsokkuperende pattedyr? Vel, det kommer an på. Ettersom jeg ikke bruker mye tid av dagen min på å tenke på den flodhestfrie sonen der jeg utfører morgenstellet, ville folk med god grunn kunne spørre meg «Hvorfor?» eller «Hva skjer?» hvis jeg daglig tweetet «Det finnes ingen flodhest», eller hvis jeg begynte å beskrive meg selv som en «antiflodhestianer» – eller kanskje de ville spørre: «Vil du ha nummeret til psykologen min?» Jeg tror vi alle instinktivt vet at det er en tydelig forskjell på aktive overbevisninger og passive overbevisninger. Det finnes nærmest et uendelig antall ting jeg passivt ikke tror på, hvis du utfordret meg på dem: alt fra flytende overjordiske tekanner til enhjørninger på enhjulinger. Men jeg har aldri noensinne følt et behov for å skrive boka Den usynlige flytende tekannen bak Jupiter-villfarelsen. På den andre siden finnes det mange ting jeg aktivt ikke tror på: Jeg tror for eksempel ikke på at George Mallory og Andrew Irvine nådde toppen av Mount Everest i juni 1924, og slo Edmund Hillary og Tenzing Norgay med rundt tretti år. Jeg har lest det meste av litteraturen og argumentene på begge sider, så jeg kan gi deg grunner til at jeg ikke tror. Når det gjelder andre aktive ikke-overbevisninger, vantro som tapper oss for tid og krefter, vel, for dem er vi nødt til å gi grunner.

Men for andre, mindre ikke-overbevisninger trenger vi det ikke, og derfor kan vi trygt avvise innsigelsene mot baderomsflodhester og tannfeen ganske lett. Hvorfor? Fordi disse ikke-overbevisningene ikke fører til handling. Tenk litt på det: Det er bare faktiske, eksisterende ting som er årsak til noe. Å slippe en slegge ned på foten din, for eksempel, gir årsak til smerte. Å vri om tenningsnøkkelen på Toyotaen din er årsak til at motoren starter. At du rører skjermen på mobiltelefonen er årsaken til at ABBA-sporet spiller gjennom høretelefonene så det gjør vondt i ørene. Men ikke-eksisterende slegger, ikke-eksisterende nøkler eller ikke-eksisterende mobiltelefoner er ikke årsak til noe som helst. Og når det kommer til overbevisninger, gjelder mye av det samme. Ikke-tro på flodhester på badet har aldri forårsaket noe som helst. Heller ikke ikke-tro på tannfeen (selv om det muligens kan forhindre handlinger, som for eksempel å legge tenner som har falt ut, i vannglass).³³ Det virker som at skal noe være årsak til en handling, må det være en positiv tro, en faktisk påstand.

Så hva med ateisme? Vel, det skal ikke mye tankevirksomhet til for å skjønne at ateismen gir årsak til alle mulige slags handlinger. Til ikke-tro å være kan den gi et ganske travelt og spennende liv. Mange ateister som henger på internett, for eksempel, bruker hundrevis av timer på å lese skeptiker-websider, redigere Wikipedia-artikler, skrive sinte blogger, frekventere diskusjonsforumer for ateister og legge ut bitende anti-religiøse kommentarer på Twitter. Jeg kan ikke si annet enn at jeg synes dette ser veldig ut som handlinger. Handlinger som jeg går ut fra er forårsaket av ateismen deres. Det samme gjelder offline-aktiviteter. Jeg kjenner mange ateister som deltar på konferanser, kjøper t-skjorter med ateistslagord eller klistrer morsomme klistremerker bakpå bilene sine. Noen, i likhet med Richard Dawkins, skriver bøker. Og det er jo merkelig. Hvorfor skrev egentlig Richard Dawkins Gud – en vrangforestilling? Vi har stilt dette spørsmålet før, men nå kan vi nærme oss det fra en annen vinkel. Hva var det som drev ham til å legge ned utallige timer i å kladde, skrive inn, redigere og finpusse? Antakelig var det ateismen hans. På samme måte var det ateismen som fikk mange entusiastiske skeptikere til å løpe ut og kjøpe boka, og om dette ikke skapte jubel i himmelen, så gliste de i hvert fall bredt i Oxford-filialen til Dawkins’ bank. Til en ikke-tro å være, en ikke-ting, ser ateismen overordentlig livlig ut, og vi bør derfor være en smule mistenksomme når noen vil fortelle oss at ateismen ikke er noe som helst.

***

Et annet kjennemerke ved en faktisk tro er at den har følger, det vil si konsekvenser som følger av den. Hvis jeg løper splitter naken ut fra badet, à la Arkimedes, og roper «Eureka!»³⁴ og «Det finnes ingen flodhest!», vil det ikke få noen følger (unntatt kanskje en advarsel fra politiet og en oppfordring om å slenge på meg morgenkåpa neste gang). Men andre ikke-troer derimot, har en hel del konsekvenser. Benektelsen av at Sverige finnes, for eksempel, fører med seg behovet for å finne en ny kilde til billige møbler i tre, og til kjøttboller og gravlaks. Det har også noen ganske drastiske konsekvenser for geografien, og krever at kartet over Nord-Europa må tegnes på nytt, så vel som store konsekvenser for komponistene av musikaler som hyller 1970-tallet.³⁵

Så hvis et tegn på positiv tro er at den faktisk har følger, virkelig konsekvenser i den virkelige verden, hva med ateismen? Følger det noe av å nekte for at Gud finnes? En av de siste 200 års mest berømte ateister, Friedrich Nietzsche, trodde i hvert fall det. Han skrev:

Nå man oppgir den kristne tro, trekker man retten til kristen moral bort under sine føtter. Denne moralen er på ingen måte selvinnlysende … Kristendommen er et system, et helt syn på ting som er tenkt ut sammen. Ved å bryte ut ett hovedkonsept av den, troen på Gud, bryter man helheten: Ingenting nødvendig blir tilbake i hendene dine.³⁶

Nietzsche peker på at med Gud er det på samme måte som hvis du blåser grunnmuren til huset ditt i været med dynamitt; veggene og taket vil kollapse, og du sitter igjen med bare skrot. Mange ting hviler på gudstroen, så som oppfatningen av at mennesket har iboende verdi. Etikk, lov og menneskerettighetsteori er basert på overbevisningen om at mennesket ikke bare er en tilfeldig samling atomer, men en person med verdighet og verdi.³⁷ Hvor er det den oppfatningen kommer fra? Den kommer fra Bibelens lære om at mennesker er skapt «i Guds bilde».³⁸ For all del, bare avvis Gud, sier Nietzche, men da må du begynne forfra med en ny grunnmur, og forklare hvorfor en skapning som over milliarder av år er blitt kvernet ut av ursuppa³⁹ og kastet fram av tidens blinde krefter og tilfeldighet, er gitt umistelige rettigheter mens amøber, kakerlakker og auberginer ikke er det. Jeg setter pris på oppriktigheten til de ateistiske tenkerne som vedkjenner seg dette problemet og er villige til å innrømme at hvis du kaster ut Gud, trekker han med seg mye annet også. Romanforfatteren og ateisten Llewelyn Powys skrev:

Ateisten er dristig der han på randen av avgrunnen vever seg en hytte av «endeløs natt». Denne risikable hyssingleken må han gjøre til sin intellektuelle bolig. Det er ikke bare troen på Gud han må oppgi, ikke bare alt håp om liv etter døden, men all tillit til en foreskrevet moralsk orden … Vi må være forberedt på å finne retningen uten et kompass idet det sleipe dekket til vårt livs skute glir bort under føttene våre. Dogmatiske nihilister, inderlig skeptiske til alt godt, må vi lik sjømenn i havsnød klare oss selv. Vi har ingen retningssans og erkjenner uten innvending at alt utenfor grensen for vårt knappe øyeblikk, er tapt.⁴⁰

***

Så ateismen synes altså enda mer som et trossystem. Men det er fortsatt mer bevis å ta i betraktning. Et annet kjennemerke ved en tro er at den tiltrekker seg andre trosretninger, slik en planet trekker måner inn i kretsen sin, kan du si. Hvis jeg tror at det krever tid og mye arbeid å lære seg å spille cello, så vil også andre overbevisninger hekte seg på: Jeg vil antagelig tro at jeg burde sette av plass på timeplanen for øving; at det er lurt å spare penger til cellotimer og så videre.⁴¹ Det er på samme måte med min venn, Skandinavia-skeptikeren: Hans benektelse av Sveriges eksistens tiltrakk seg andre overbevisninger, som en Stor Global Politisk Konspirasjon (og muligens at ABBA egentlig bare var en drag-utgave av Pink Floyd). Men spøk til side: Som kristen er min tro på Gud forbundet med annen tro. Jeg tror enkelte ting om hvem Jesus var, om meningen med livet, om den begrensede muligheten for at mennesket skal oppnå framgang på egen hånd, om rettferdighet, verdier, plikter og så videre. Tro tiltrekker seg beslektet tro.

Så, igjen, kan vi spørre: Hva med ateisme? Står utsagnet «Jeg tror ikke på Gud» på egne ben; skarpt avtegnet, nakent og stolt, fullstendig selvstendig? Eller tiltrekker det seg andre overbevisninger; besitter det en slags tiltrekkende tyngdekraft? Igjen er det svært enkelt å vise at ateistisk tro sjelden eksisterer isolert. De fleste ateister tror for eksempel på naturalisme; livssynet som hevder at kun materielle ting eksisterer.⁴² Mange ateister støtter seg også til en eller annen form for scientisme; troen på at vitenskapen kan svare på ethvert og alle spørsmål, både om den naturlige verden og om menneskets vilkår. Listen bare fortsetter. Hvorfor har så mange ateister disse oppfatningene til felles? Er det bare helt tilfeldig, på samme måte som at de som er hekta på folkemusikk gjerne gror skjegg og går med hjemmestrikket genser? Ikke egentlig – denne klasen av oppfatninger er drevet av ateisme. Hvis du tror at Gud ikke eksisterer, er sannsynligheten stor for at du tror at fysikk, kjemi og biologi kan forklare alt. Du vil også være fristet til optimistisk å gå til angrep på materialisme i et forsøk på å holde den guddommelige foten ute av dørsprekken.

En av metodene astronomer noen ganger bruker for å oppdage fjerne planeter, langt bortenfor selv våre kraftigste teleskoper, er en teknikk kalt Doppler-spektroskopi, et fancy navn for det som på folkemunne er kjent som «wobble-metoden». Når en planet går i krets rundt stjernen sin, får tyngdekraften vertsstjernen til å skjelve (wobble) lett; når de registrerer dette, trekker forskerne den slutningen at en annen planet er i nærheten. Dette er en hjelpsom analogi for å forstå ateisme, for til tross for Christopher Hitchens’ forsikring om at «Vår tro er ikke en tro», er så mange andre trosoppfatninger påvirket av ateismen, så å si trukket inn i dens kretsløp, at vi trygt kan si at disse som insisterer på at ateismen ikke er en tro, faktisk insisterer for mye.

***

Det finnes ett siste kraftig bevis på at ateismen virkelig er et trossystem, eller enda mer enn et trossystem, og det er dens økende tendens til å fungere som identitetsmarkør. Kristne, for eksempel, henter sin identitet i troen på at Gud har åpenbart seg, unikt og suverent, i og gjennom Jesus Kristus. Manchester United-fans forenes i troen på lagets (vanligvis) dyktighet. Tilhengere av Storbritannias Liberal Democrats Party forenes i oppfatningen at det ville være en sabla god idé å sende lederen sin på foredragstur til Australia. Eller Azerbaijan. Eller India. Eller hvor som helst egentlig. Denne samlingen under en oppfatning kommer til uttrykk i språket folk bruker: «Jeg er kristen.» «Jeg er Manchester United-supporter.» «Jeg stemmer på Liberaldemokratene.»

Vi ser ikke noe lignende med ekte ikke-troer. Jeg har aldri presentert meg for noen på en fest med å si «Hei, jeg er tannfe-tilhenger». Det finnes ingen universitetsgrupper for skeptikere til julenissen, det er heller ingen årlige samlinger for dem som tror at Atlantis var en myte som Platon spredte. På den andre siden bruker mange ateister sin ikke-tro på Gud svært aktivt som identitetsmarkør. De presenterer seg som ateister, de skriver stolt «fritenker» eller «skeptiker» på profilene sine på de sosiale mediene – og de mer glødende entusiastene forandrer profilbildene sine til små ikoner av Det flyvende spaghettimonsteret. Videre viser mange ateister en tendens til å samles i fellesskap som deler en ateistisk overbevisning. Noen henger online på Richard Dawkins’ webside for å kunne denge løs på ikke-troende og minne hverandre om hvor kult det er å være ateist. De deltar på konferanser, i grupper og seminarer; de kjøper de siste bøkene ateist-guruene har skrevet;⁴³ de har trosbekjennelser og anklager dem som er uenige for kjetteri.⁴⁴ De starter til og med menigheter. Tro meg, dette er ikke noe jeg dikter opp. I Nord-London for noen få år siden, startet en gruppe ateister «The Sunday Assembly», der hundrevis av mennesker hver uke samles i en avvigslet anglikansk kirke for å synge sekulære sanger (som for eksempel Stevie Wonders «Superstition») og høre taler om alt fra vitenskap til hvor viktig det er med frivillig arbeid. Etterpå blir de sittende og kose seg med kaffe og kjeks.⁴⁵

Alt dette reiser spørsmål.⁴⁶ Ett går på hvor lenge slike ateistkirker kan holde det gående, ikke minst i møte med sterke personligheter og fraksjonsdannelser.⁴⁷ Sånt noe kan være vanskelig nok i religiøse forsamlinger, men her eksisterer det i det minste et sterkt «lim» som binder folk sammen til tross for deres forskjeller. Når det er snakk om menigheter, er tilliten til Jesus Kristus det felleselementet som burde forene kristne på tvers av kjønn, alder, politikk og sans for mote. I menigheten er det til og med forventet at vi elsker Star Trek-fans! Men reflekter litt over dette spørsmålet: Hvis ateismen er en ikketro, en ikke-ting, hvordan kan den på noe som helst nivå opptre som en identitetsmarkør og som en kjerne for et fellesskap, uansett hvor vagt dette måtte være? Er det ikke langt lettere å anta at ateismen er et trossystem, og kan på samme måte som andre trossystemer, alt fra de politiske til de religiøse, så absolutt bidra til å forme en persons – eller til og med et fellesskaps – identitet?

Uansett hvordan du ser på det, så framstår ateismen som en tro, den fungerer som en tro og oppfører seg som en tro. Men kan vi gå lenger enn det? Ville det være mulig til og med å beskrive noen former for ateisme som religion? Noen religionsforskere mener at du kan det, som for eksempel Stephen Prothero ved Boston University:

Ateismen er en slags religion, eller kan være det. Mange ateister er ganske religiøse, de er fanatisk overbeviste om oppfatningene de har om Gud, og de evangeliserer med glød … Livet deres sentrerer seg rundt dette, det definerer hvem de er, hvordan de tenker og hvem de omgås. Spørsmålet om Gud er aldri langt borte fra tankene deres.⁴⁸

Jeg har oppdaget at bare å hinte til tanken om at ateismen kanskje er en religion, er en sikker måte å få enkelte ateister til å eksplodere. Men her er det et viktig aspekt som må tas inn i betraktningen: Enkel ikke-tro på Gud gjør deg ikke ikke-religiøs. Det finnes en rekke religiøse mennesker som ikke tror på Gud – som for eksempel mange tilhengere av buddhismen, confusianismen, noen former for jødedom og de fleste som tilhører The Canadian United Church. Å være «religiøs» betyr ikke bare «å tro på Gud». Men hva betyr det da? Et svært nyttig forslag ble en gang gitt av sosiologen Émile Durkheim, som definerte religion som «et forent system av tro og handling knyttet til hellige ting».⁴⁹ Med «hellige ting» mente Durkheim alt som er kjært for en person, også forestillingene og verdiene deres. Det er virkelig ikke vanskelig å se hvordan ateismen, ikke minst med dens hang til å dyrke vitenskap og fornuft, passer godt til denne definisjonen.

En annen måte å tenke om ordet ‘religion’ på, er å betrakte «religion» som et system av tro som forsøker å gi svar på grunnleggende spørsmål. Finnes det en Gud? Hvorfor er vi her? Hvordan skiller vi mellom godt og ondt? Hva skjer når vi dør? Selv den mest hardbarkede nihilistiske ateisten har svar på disse spørsmålene («Nei», «Tid pluss tilfeldighet pluss naturlig utvelgelse», «Personlig preferanse», «Vi råtner» og så videre), og dermed passer det ganske godt til definisjonen. Du skjønner, alle har tro, alle er religiøse. Å være religiøs er ganske enkelt en del av det å være menneske. Den franske filosofen Julia Kristeva bakte det inn i en bemerkelsesverdig boktittel: Vi har alle denne ufattelige trangen til å tro.⁵⁰ Jeg tror at for noen ateister er dette en skremmende tanke, fordi det betyr at her må det dyp tenkning til. Du kan ikke bare si: «Bevis religionen din for meg», og deretter legge armene i kors og rynke pannen som en trafikkonstabel med rompa full av verkende hemoroider. Alle har tro som er viktig for dem, tro som får dem til å handle, tro som definerer dem, tro som får følger. Og tro som dette kan vi bli bedt om å grunngi. Hvis du er en ateist som ønsker å smette unna dette ansvaret, da kan jeg ikke gjøre annet enn å vise deg til en av dine egne, nemlig Christopher Hitchens, som sa: «Det som kan hevdes uten bevis, kan avvises uten bevis».⁵¹ Og det med rette.

Tips til videre lesning:

Alain de Botton, Religion for Atheist: A Non-Believer’s Guide to the Uses of Religion (Signal, Toronto 2012)

Terry Eagleton, Reason, Faith and Revolution: Reflections on the God Debate (Yale University Press, London 2009)

Randall Rauser, The Swedish Atheist, the Scuba Diver and Other Apologetic Rabbit Trails (IVP, Downers Grove, IL 2012)

Chris Stedman, Faitheist: How an Atheist Found Common Ground with the Religious (Beacon Press, Boston, MA 2012)

3

Jordsvinet i artisjokkene

(eller: hvorfor ikke alle guder er de samme)

«De er boooooorte!» Et lavt, klagende smerteskrik steg opp over stakittgjerdet. Jeg slapp handleposen, løp over veien, gikk opp på tå og kikket inn i hagen der ropet hadde kommet fra. En stor mann, kledd i overall og med en spade i hendene, lå på knærne midt i et blomsterbed og hikstet og ulte.

«Er det bra med deg?» spurte jeg med typisk britisk understatement.

Mannen tørket øynene med skitne hender og smurte inn ansiktet med søle i prosessen. Dette, med tårevåt effekt, fikk ham til å se ut som en forskremt grevling.

«De er boooooorte!» gjentok han og ga utløp for nok en serie dype hikst.

«Hva er borte?» spurte jeg forsiktig.

En halv time og to pakker papirlommetørklær senere, hadde jeg hele historien. Brian var tydeligvis gartner på sin hals og hadde dyrket fram en ekstensiv samling av planter og grønnsaker som skulle stilles ut under prestegjeldets årlige hagebruksmesse. Potensielle prisvinnende petuniaer, enorme auberginer, praktfulle ringblomster, kolossale kålhoder og blomkarse som ingen superlativer ville kunne yte rettferdighet. Men i løpet av natten hadde en skapning med mørkets gjerninger på agendaen, tatt seg inn i hagen og knasket i seg rubb og rake. Nå var det kun en trist samling av stilker og halvtygde kronblader tilbake av den hortikulturelle innsatsen hans.

«Menighetsrådet forbød alle midler mot snegler», snufset Brian. «Alt sammen er deres skyld.»

«Tror du snegler gjorde dette?» spurte jeg. «Hør, jeg er ikke mye til gartner, men jeg synes nok dette ser mer ut som at en større skapning har vært på ferde.»

Brian klødde seg på den bare skallen og så ettertenksomt på meg. «Mener du et eller annet pattedyr? Nei, det virket vel ikke særlig sannsynlig. Det finnes ikke jordsvin i Somerset, og de er ikke omvandrende …»

«Jordsvin oppi artisjokkene?» sa jeg. «Nei, jeg tenkte mer på …»

«pantere? Vel, det har lenge gått rykter om at mystiske, sorte katter streifer oppe i heiene, men lange i seg petuniaene mine?»

«Nei, som jeg sa, jeg tenkte ikke på pantere. Eller noe så stort, i grunnen. Jeg tenkte mer på …» Jeg dyttet tåa borti en av de runde, brune lortene som lå strødd mistenkelig over plenen. Brian plukket opp en, rullet den mellom fingrene og snuste på den.

«Ikke sjokolade?» sa jeg.

«Sau?» sa han. «Tror du at en sau har hoppet over gjerdet mitt og langet i seg jordbærene?»

«Nei», sa jeg oppgitt, «ikke en sau, men kanskje en r -»

«- einsdyr? Et reinsdyr raida reddikene mine? Det har jeg vondt for å tro. Det ville vært klovavtrykk.»

Og slik fortsatte det i de neste tjue minuttene. Jeg klarte ikke å få inn et ord, og til slutt ga jeg opp og lot Brian lire av seg et myldrende menasjeri av pattedyr – fra antiloper til leoparder til sebraer – og i hvert tilfelle komme med en forklaring på hvorfor de ikke kunne ha fråtset i seg hagen hans. Til slutt stoppet han og trakk pusten.

«Kaniner!» ropte jeg.

«Hvor? Jeg henter geværet!» Brian spratt opp.

«Nei, jeg mener at kaniner spiste grønnsakene dine.»

Brian så ettertenksomt på meg. «Nei, den kjøper jeg ikke.»

«Men det forklarer jo alt, ikke sant?» tryglet jeg. «Tro meg, det var kaniner!»

«Hvem er det som sitter på hage-ekspertisen her?» slo Brian fornærmet tilbake. «Hør, du var enig i at det ikke var noen av de pattedyrene jeg foreslo; du avslo hvert eneste en av dem. Vel, da går jeg bare ett pattedyr videre og nekter for kaninen også. Hvis du var konsekvent, ville du være enig. Nå – har du lyst på en sjokoladekule?»

***

Brians argument høres forvirrende forunderlig ut, men det eksisterer versjoner av det ute i det fri. Det minner for eksempel nifst mye om en spesiell påstand som er blitt fremmet av noen nålevende ateister og er kjent som «One God Less»-argumentet. Et illustrerende eksemplar dukker opp i dette avsnittet fra Richard Dawkins’ Gud – en vrangforestilling:

Jeg har funnet en morsom strategi når jeg blir spurt om jeg er ateist, og det er å peke ut at spørsmålsstilleren også er ateist når det er snakk om Zevs, Apollo, Amon Ra, Mithras, Baal, Tor, Wotan, Gullkalven og Det flyvende spaghettimonsteret. Jeg tar det bare ett hakk videre.⁵²

Å beskrive dette som et dårlig argument, er å flørte litt henslengt med underdrivelse. Dawkins, for eksempel, er ungkar når det gjelder alle andre kvinner unntatt kona hans, men jeg ikke sikker på at det av den grunn ville være rimelig å benekte at fru Dawkins finnes. På samme vis er Dawkins også en som ikke er bosatt i alle byer i verden, med unntak av Oxford, men han kan ikke dermed kalle seg hjemløs og begynne å kreve støtte fra staten. Argumentet lekker kort sagt som ei rusten sil, og var det ikke for det faktum at det har blitt sluppet løs på internett og formert seg som kaniner om våren, ville det kanskje være best bare å la det dø ut. Men dette svært dårlige argumentet er faktisk ganske nyttig fordi det åpner opp muligheten til å snakke om noe viktig, nemlig det ofte oversette faktum at alle religioner ikke er de samme, alle guder er ikke jevngode og forskjellene gjør en forskjell.

Men la oss først varme opp med noe latterlig lett. Hva er det egentlig som er galt med historien om Brians gartnertragedie og også med Richard Dawkins’ «One God Less»-argument? Jeg antar at de fleste umiddelbart aner at til tross for den dyktige retorikken så er det noe mystisk på ferde her, men hva da? Vel, problemet er dette: Hvis Brian og Richard har rett, vil det alltid være slik at når vi skal velge en kandidat fra en rekke mulige svar, så lykkes vi ikke fordi noen alltid kan avbryte oss med utrop som «Du avviste alt annet; hvorfor lande på dette svaret?» Og allikevel, å filtrere ut det rette svaret fra et sett med gale er slik vi går fram for å avdekke sannhet på en rekke områder – de fleste områder i livet, faktisk, det meste av tiden.

Tenk på krim et øyeblikk. For å trekke dette enda mer ned på jorda, kan du faktisk tenke på et av de brettspillene jeg likte beste da jeg var liten, Cluedo. Spenningen starter med oppdagelsen av et lik, den uheldige Magne Mørk, som ligger død ved foten av en kjellertrapp. Spillerne fortsetter deretter med å bruke en festlig stund til å leke detektiver, utlede hvilken av de seks mulige mistenkte som drepte offeret, med hvilket våpen, og i hvilket rom i Magne Mørks hjem.⁵³ Ved omhyggelig eliminering av falske hypoteser, vurdering av bevis og ved å pusle sammen spor, er til slutt den usle morderen avslørt. Men la oss se for oss at en lenestol-detektiv snedig har sporet opp at oberst Multe begikk den grufulle dåden, og den bebartede militær-mannen hever stemmen og sier: «Nei, der må du gjøre holdt, gamle gutt! Pastor Bregne, frøken Rose, professor Lavendel, fru Hvitveis og fru Blåklokke er alle uskyldige. Så jeg foreslår at dere bare føyer enda en person til denne rekken, og lar meg gå.» Hva ville vi svare? Jeg tror vi ville si at det faktum at de andre fem personene unnlot å klubbe til Magne Mørk i hodet med et blyrør, forteller oss absolutt ingenting om oberst Multes uskyld. Nei, spillet Cluedo handler jo nettopp om at vi er på utkikk etter én morder, ett våpen, ett rom blant et større utvalg av muligheter.

Akkurat som i brettspillet, er dette slik etterforskningen av kriminalgåter foregår i den virkelige verden. Politiet stilles overfor en rekke muligheter som ett etter ett blir eliminert inntil den skyldige er identifisert. Så igjen, tenk deg hva som ville skje hvis denne personen sto foran en dommer og protesterte: «Ærede dommer, jeg er blitt utsatt for diskriminering! Politiet stilte seg skeptisk til skylden til ti andre mennesker, og likevel arresterte de meg! Ærede dommer, jeg vil oppfordre deg til å løslate enda en mistenkt.» Jeg er tilbøyelig til å tro at dette forsvaret muligens vil kvalifisere den anklagede for en av de mer spesialiserte straffeanstaltene der fangedraktene har de der fine, praktiske ermene som er spent fast på ryggen, og cellene omtenksomt er kledd i gummitapet. Argumentet er, for å bruke et teknisk begrep fra akademisk filosofi, skrullete.

Ikke bare undergraver «One God Less»-argumentet rettssikkerheten fullstendig, det har også en forbausende sideeffekt når det kommer til Dawkins’ eget elskede område, nemlig vitenskapens. Mange mennesker blir forvirret over hvordan vitenskapen fungerer.⁵⁴ Vi tenker på bebrillede forskere kledd i hvite frakker, opptatt med eksperimenter i laboratorier fulle av blinkende maskiner og boblende prøverør. Nå og da høres begeistrede utrop,⁵⁵ og en eller annen ny oppdagelse er gjort – uker med omhyggelig utførte eksperimenter og observasjoner har gitt resultater. Vel, dette er hvordan vitenskapen foregår noen ganger, ikke minst i spillefilmer. Men det finnes mange områder innen vitenskapen der slikt aldri noensinne skjer; i disipliner som evolusjonær biologi og kosmologi, for eksempel. Innenfor disse områdene skjer framgang idet teorier og modeller presenteres, og de som best forklarer dataene holder forskerne fast på. Ofte vil det være konkurrerende teorier som kjemper om posisjon, men over tid vil sannheten trenge gjennom, og gale hypoteser blir liggende i grøftekanten.⁵⁶ Så hva, spør jeg meg, ville Dawkins si til noen som grep ham i armen i Oxfords High Street og erklærte: «Hør her, professor Dawkins, du tar feil, fullstendig feil, når det gjelder evolusjon!»

«Nok en fordømt kreasjonist», ville den tidligere Simonyi Professor for the Public Understanding of Science mumle, og knapt sette ned farten.

«Jeg er ikke kreasjonist», svarer den forbipasserende. «Jeg er biolog, som deg. Og også som deg har jeg avvist pangenesis, lamarckisme og punktert likevekt. Men til forskjell fra deg, er jeg en mer konsistent skeptiker. Derfor går jeg bare ‘En læresetning videre’ og avviser også naturlig seleksjon.»

Du skjønner, det underliggende problemet med «One God Less»-argumentet er at det går for langt. Hvis argumentet var gyldig, ville det ha forferdelige konsekvenser; det ville opptre som en universalsyre og ødelegge alle krav på eksklusiv sannhet, det være seg innen teologi, jus eller vitenskap.⁵⁷ I enhver situasjon der vi vil hevde at X er sann, men ikke Y eller Z, vil skeptikerne kunne slå hendene i været og rope «Galt». Hva da, sitter vi fast? Nei, fordi Dawkins har gjort en ganske grunnleggende feil, nemlig å ikke legge merke til at når det gis flere forklaringer på noe – det være seg mord, en vitenskapsteori eller en religiøs påstand – går vi ikke umiddelbart ut fra at de alle er like sannsynlige. Hvis kona mi går inn på kjøkkenet og oppdager at det bare er smuler igjen i kakeboksen, er mulighetene mange. Det er for eksempel ikke helt umulig at et flerarmet romvesen fra Betelgeuse IV teleporterte inn og mumset i seg kakene, kanskje på grunn av småkakemangel i sin egen galakse. Eller vi kunne se for oss et scenario der den eldre naboen vår, lett brisen etter å ha forsynt seg med for mye gin og whisky på bridge-klubben, snek seg inn og rappet kakene mens jeg klippet gresset. Men det er også mulig at jeg viste min sedvanlige mangel på selvbeherskelse i nærværet av mat med prosessert sukker, og nasket til meg alle sammen. Hvis vi hadde tid, kunne vi helt sikkert fantasere opp andre scenarioer. Jeg vet riktignok hvilken av dem kona mi ville gå for. Bare en dust (eller en som børster kakesmuler fra skjorta si) ville prøve å påstå at alle mulige forklaringer er like sannsynlige.

***

Så når vi står overfor en rekke mulige forklaringer – romvesener eller sultne ektemenn, frøken Rose eller oberst Multe, jordsvin eller kaniner, Det flyvende spagettimonsteret eller Gud – hva bør vi gjøre da? Hvis det er galt å avvise alle på lik linje, er det like galt bare å kaste en mynt eller snurre et hjul. Det vi i stedet burde gjøre, er det som rasjonelle, normale, intelligente mennesker gjør hele tiden. Gå inn på Wikipedia. Unnskyld, jeg mente se på bevisene. Det kommer ofte som et sjokk på mange ateister når de får vite at det finnes overraskende gode beviser for Gud, ikke minst fordi mange religiøse folk innimellom bokbrenninger, inkvisisjoner, framkalling av pest og farsott og krig, alt dette som legger beslag på timene med dagslys for de fleste av oss,⁵⁸ faktisk har brukt tid på å tenke. Nå er ikke dette stedet å utforske alle bevisene for at Gud finnes, men for dem som ønsker å rusle ned akkurat den veien, har den eminente og bebrillede amerikanske filosofen Alvin Plantinga skissert et tjuetalls argumenter for Guds eksistens du kan fordype deg i når du har tid.⁵⁹

Men «A-ha!» utbryter Richard Dawkins (som nettopp har satt til livs en utmerket middag i selskap med en helt enkelt superb flaske Château Lafite-Rothschild Pauillac ’96, og derfor er i et imøtekommende godt humør). «Selv om jeg skulle gi deg rett i at noen av de argumentene muligens er holdbare, er spørsmålet hvilken gud. Verden er rikt overstrødd med guder; det finnes også en stor bredde av guddommer. Du tror at Jahve er gud, Andy, men vi har også Allah, Baal, Chemosh, Dagon, Enki, selv vår gamle venn Det flyvende spaghettimonsteret. Hvorfor i all verden skulle jeg tro at Jahve er virkelig – når til og med du godtar at alle de andre, denne enorme galaksen av guder, er falske?»

Og det er et godt spørsmål. Men det er basert på en massiv og fundamental kategorifeil, en som jeg tror en hobbit av alle ting kan hjelpe oss å klare opp i.⁶⁰ La oss se for oss at de rampete unge lømlene Pippin og Munti en dag sitter i solskinnet utenfor Den grønne drake og damper i vei på pipetobakk og nyter en beroligende øl. Med ett blir Pippin svært filosofisk.

«Munti», spør han tankefull, «har du noen gang lurt på hvem det var som skapte Midgard?»

Vennen hans med de hårete føttene blåser ettertenksomt en røykring. «Det er et godt spørsmål, Pippin min gode venn. Og et vanskelig spørsmål, det er sikkert og visst. La meg se – kanskje det var alvene?»

«Jeg tenkte på dem først», svarer Pippin. «Men så er jo Galadriel og folket hennes ganske travle med å stelle håret og bleke kappene sine – det krever sitt å holde på det utseendet. Og så i tillegg lage hele Midgard? Har vondt for å se det for meg …»

«Kanskje Gandalf, da?» funderer Munti og tar en slurk øl.

«Igjen, vår venn trollmannen bærer nok på mange hemmeligheter, men jeg kan ikke se for meg at han skaper universet på fritida.»

Merry blir sittende og gruble. «Vel … hva med dette da? Er ikke hele poenget med Ringenes herre –»

«Hva sine hvem?»

«Ringenes herre. Det er den boka vi er med i. Jeg bruker et smart, postmoderne litterært grep og bryter den fjerde muren –»

«Jeg skjønner», sier Pippin, som ikke gjør det og begynner å få en følelse av at hele denne samtalen er i ferd med å bli episk.

«Er ikke hele poenget med Ringenes herre at den svakeste, den minste, den mest usannsynlige personen viser seg å bli sentral for alt?»

Pippin ser forbauset på ham. «Frodo? Sier du at Frodo skapte Midgard? Milde himmel, er ikke egoet hans stort nok som det er etter at han beseiret ondskapen, reddet verden og startet den populære kjeden med edderkoppburger-restauranter? Skulle han i tillegg finne ut at han skapte verden … Jeg skjelver ved tanken.»

«Du har sikkert rett», sier Munti. «Skal vi ta en øl til?»

Annet enn å få professor Tolkien til å snu seg i graven, hva er poenget med denne illustrasjonen? Vel, det er at hvis de lette etter skaperen av Midgard, og tok personer innenfor historien med i betraktningen, ville Munti og Pippin være helt på villspor. De kunne ha utforsket hver eneste gate i Hobbiton, klatret opp hver eneste fjelltopp i Tåkefjellene, verve alle tjenestevillige alver og dverger herfra til Rohan, men de ville ikke ha funnet Tolkien innenfor Ringenes herre. Hva er forskjellen på Thorin, Théoden, Treskjegg og Tolkien? De første tre er karakterer skapt av forfatteren. Den siste er forfatteren selv. Og hvis du tok meg i å omtale Aragorn og Tolkien i samme åndedrag, ville du sikkert konkludere med at jeg hadde slurpet i meg en halvliter for mye på Barliman’s Best.

Det er noe lignende som foregår med «One God Less»-argumentet. Når enkelte ateister inkluderer «Gud» i en av de virkelighetsfjerne listene de elsker å lire av seg – inkluderer ham sammen med Zevs, Tor, Det flyvende spagettimonsteret og til og med Bertrand Russels berømte svevende tekanne – gjør de en kolossal kategorifeil, fordi hver eneste en av de andre tingene er et objekt innenfor universet. Gud, derimot, er i henhold til kristendommen skaperen og opprettholderen av universet, han er historiens forfatter. Hør hvordan David Bentley Hart sier det:

[Gud, stor ‘G’] er ikke en skapning, i hvert fall ikke på samme måte som et tre, en skomaker eller en gud er en skapning; han er ikke nok en gjenstand på listen over ting som er, eller i det hele tatt noen slags enkeltgjenstand. Alle ting som finnes mottar i stedet uavbrutt sin væren fra Ham som er den uendelige kilden til alt som finnes, ved Hvem (for å bruke gammelt bibelspråk) alle ting lever og rører seg og er til.⁶¹

En av de tingene jeg lærte meg da jeg flyttet til Canada, var hvor viktig det er å være påpasselig med språket. Folk og kulturer kan bruke ord på svært forskjellige måter. Ikke lenge etter at vi kom til Toronto, hadde kona mi og jeg vår første avtale med immigrasjonsadvokaten vår. Vi kom inn på kontoret hans og ble møtte av en 200-kilo tung gentleman som satt bak det største skrivebordet i eik jeg noen gang har sett. Han hilste oss med ordene: «Vær snill å ha meg unnskyldt fordi jeg ikke reiser meg og håndhilser, men jeg har ikke på meg ‘pants’ i dag.» Nå er du kanskje klar over at pants er et av de ordene som mister noe når det oversettes på tvers av Atlanteren. Under resten av møtet prøvde vi derfor hardt å fortrenge bildet av denne gedigne mannen naken fra livet og ned. Til slutt, da møtet vårt var ferdig, reiste han seg fra stolen på skjelvende ben og alt ble avslørt, eller kanskje ikke.

«Igjen, dere må ha meg unnskyldt», sa han, «jeg går i shorts fordi jeg fikk åreknutene mine operert i går.»

Ord kan bety svært forskjellige ting for forskjellige mennesker. Det faktum at Richard Dawkins kan bruke ordet ‘gud’ når han skal angi hele den gamle greske og romerske gudeverden, for eksempel, forteller meg at han ikke legger den samme betydning i ordet som kristne gjør. Det er for eksempel helt klart at i gresk-romersk mytologi var Zevs og Apollon, Merkur og Mitras skapninger i verden. De hadde for all del makt, men de var bare skapninger – de var en del av den skapte orden, og ikke ansvarlige for å ha satt seg selv til verden. På et vis var disse «gudene» bare en større versjon av oss. Og her forstår jeg at en grunn til Dawkins’ forvirring kan være den temmelig affekterte måten kristne noen ganger omtaler Gud på – som om han er vår venn, vår kamerat, stort sett en stor person som holder til «der oppe» er sted. Det stereotypiske bildet av Gud som en gammel skjeggete herremann som lever i skyene, kan være akkurat det – en stereotypi – men for å være fair med mine ateistvenner, det er et bilde som kristne noen ganger har bidratt til å spre gjennom språklig latskap og teologisk udugelighet.

Men Gud er ikke en ting, ikke en gjenstand, ikke er person i likhet med deg og meg, bare større. Gud er, i henhold til 2000 år med gjennomtenkt kristen tradisjon, kilden til alt liv, den som skaper og holder alle ting oppe, årsaken til at absolutt alt overhodet eksisterer.⁶² Det flyvende spagettimonsteret, om en slik pastafisert skapning fantes, er nettopp det: en skapning. Vi kunne antagelig forske på monsterets atferd ved bruk av vitenskap, for vitenskapen er fantastisk god til å utforske materielle ting. Kristendommens Gud, derimot, er en helt annen sak – han er årsaken til at vi i det hele tatt eksisterer, kan erfare, kan tenke, kan stille spørsmål og kan bedrive vitenskap. Ja, som noen har bemerket, selv å argumentere imot Gud er i bunn og grunn å akseptere at han eksisterer. Hva mener jeg med det? Vel, å argumentere mot Gud, å skrive bøker som Gud – en vrangforestilling, er det samme som å innrømme at sannhet er viktig (hva spiller det vel ellers for rolle hva folk tror?). Det er å hevde at å søke kunnskap er en dyd (hvorfor skulle man ellers velge den ubarmhjertige sannheten og ikke en komfortabel løgn?). Det er å påstå at rettferdighet betyr noe (Dawkins’ bok er en dypt moralsk traktat, den gir oss til og med en samling ti ateistiske bud). Men sannhet, søken etter kunnskap, eksistensen av ultimate verdier som rettferdighet, er alt til syvende og sist grunnfestet i Gud. Så å plukke opp disse tingene og anvende dem som våpen mot Gud, er å følge hans spilleregler. En langt mer konsistent ateistisk posisjon ville heller være å kassere alt dette som filosofisk vrakgods og omfavne det absurde. Det ville kanskje ikke være en komfortabel posisjon å ta, men det ville i det minste gjøre seg fortjent til ikke å være selvmotsigende.

***

«One God Less»-argumentet vrir seg nå i krampetrekninger, men det er ikke helt dødt, for en noe mer nyansert form dukker opp fra tid til annen. Her er et eksempel fra en ateistisk blogg som en gang hadde dette som førsteoppslag: «Når du forstår hvorfor du avviser alle de andre mulige gudene, vil du forstå hvorfor jeg avviser din.» Dette en anelse smartere enn Dawkins-utgaven av argumentet: Det sier – med et hånlig flir eller bestefaderlig nedlatenhet, alt etter hvilken tone du leser det i – «Hør her, hvis du bare tenkte som jeg, ville du ha vært ateist. Kom igjen, vær nå litt rimelig …» Dette er kanskje ikke fullstendig absurd, men virker det? Vel, ikke egentlig. Det første problemet er at argumentet selv i denne formen fungerer som en universell syre, det undergraver like mye ateisme som religion. Hvordan da? Vel, vi så i kapittel to at også ateisme er et trossystem, så la oss omformulere aforismen slik: «Når du forstår hvorfor jeg avviser alle andre trossystemer, vil du forstå hvorfor jeg avviser ateismen.» Med andre ord: Hvis du slår inn på denne veien, er det eneste konsekvente standpunktet ynkelig nihilisme; oppfatningen at alt er fullstendig, helt og holdent, kosmisk meningsløst.⁶³

Men det er et annet problem med denne formen for «One God Less»-argumentet. Det forutsetter at verdens myriader av religioner i bunn og grunn er helt like. Ateisten som kommer med denne påstanden, har ikke gått i dybden på dem alle – antagelig ikke på noen av dem – og antar i stedet at alle i større eller mindre grad må ligne den karakterløse katolisismen eller kjedelige protestantismen de halvveis husker fra de var små, fra skoledagene, eller besteforeldrene, eller fra hva de har snappet opp fra den selvfølgelig helt saklige og balanserte presentasjonen av kristendommen media har servert dem en lunken utgave av. Vel, det der vet vi alt om, så vi kan avvise alt annet – alle religioner dreier seg tross alt om det samme, ikke sant? Jeg synes det er fascinerende at mange ateister på dette punktet med ett fremstår som Unitarian Universialists⁶⁴, idet de hevder at alle religioner stort sett står for det samme, og derfor kan vi umulig skille mellom dem.

Men det kan vi, og jeg gjorde det. Av en lang rekke grunner som jeg ikke vil kjede deg med (og som involverer en våt helg i Peckham, etterfulgt av 300 kranglefanter, en gardintrapp og flere forsyninger med Kentucky Fried Chicken), endte jeg opp med å studere islam i tjue år og få en doktorgrad i koranstudier.⁶⁵ En av oppdagelsene som fascinerte meg mest i doktorgradsstudiet mitt, var at Allah, Koranens gud, er bemerkelsesverdig forskjellig fra Bibelens Gud. Ja, faktisk på nesten alle sentrale punkter i den kristne doktrine tror jeg det er trygt å si at islam lærer det stikk motsatte. Jeg påpeker ikke dette for å gi mine muslimske venner et spark bak, bare for å gjøre oppmerksom på at deres religion er veldig annerledes. Hvis du vil bli ekspert i Immanuel Kants filosofi, kommer du ikke langt med å lese David Hume og forsvare valget med at «alle døde filosofer sa jo stort sett det samme». Forskjellene spiller faktisk en rolle.

Blant de store forskjellene mellom islam og kristendom er Guds karakter og vesen slik Bibelen og Koranen framstiller den. I Bibelen er Jahve en Gud som går i relasjon med mennesket, en Gud som viser seg for folket sitt i Det gamle testamentet, en som tok på seg menneskers kjøtt og blod i inkarnasjonen av Jesus Kristus i Det nye testamentet, og som vil være sammen med oss på den nye jord. «Nå ser vi i et speil, i en gåte», skrev apostelen Paulus, «da skal vi se ansikt til ansikt».⁶⁶ Dette er svært forskjellige fra Allah i Koranen, en gud som er fjern og utilnærmelig, oversanselig og opphøyd, som ikke verdiger seg å stige ned til sin skapning og ikke er til stede i Paradis. Som den muslimske teologen Isma’il al Faruqi skriver:

Allah åpenbarer seg ikke for noen på noen måte. Allah åpenbarer kun sin vilje … Allah åpenbarer seg ikke for noen … det er den store forskjellen mellom kristendom og islam.⁶⁷

I kristendommen er det for øvrig sentralt at Gud elsker, ja, Bibelen går så langt som til frimodig å erklære at Gud er kjærlighet,⁶⁸ han er den som definerer hva kjærlighet egentlig er. Du vil ofte komme til å høre folk hevde at alle religioner lærer at Gud er kjærlighet, men det er ganske enkelt ikke sant – Koranen hevder for eksempel ingen steder at «Allah er kjærlighet».⁶⁹

Helt sentralt i kristendommen er også troen på at i Jesus har Gud erfart lidelse, han har betalt prisen på korset for å forsone seg med menneskeheten. Nå kan ateister velge å avvise, le av eller til og med håne denne påstanden, men det er en påstand som er helt unik for kristendommen.⁷⁰ Det er absolutt ikke en forestilling som finnes i islam, der Koranen går så langt som til å benekte Jesu korsfestelse som en historisk hendelse.

Det har lenge fascinert meg at når kristendommen snakker om korset og Guds lidelse, gjør den noe helt forbløffende; den reverserer nemlig bevegelsesmønsteret til alle andre religioner, livssyn og trossystemer. Alle andre religioner jeg kjenner til, fungerer gjerne på én av tre grunnleggende måter: De hevder at hvis du vet de riktige tingene, gjør de riktige tingene eller erfarer de riktige tingene, vil du oppnå en plass i paradis, nirvana, visdom, en høyere grad av bevissthet, gode tenner – hva nå enn det er du er ute etter. Islam tar i bruk denne modellen («Hold budene!»), og det gjør tilfeldigvis også nyateismen, der budskapet er at tenker du riktig – tenker du gode, sekulære, vitenskapelige tanker – vil du bli en av smartingene, en av de gløgge,⁷¹ en blant eliten, de utvalgte. (Og her ligger det selvfølgelig innbakt en farlig fristelse for at du vil se hovent ned på alle andre som ikke er like smarte eller opplyste som du er.)

De nifse likhetene mellom nyateismen og enkelte former for islam er ikke bare begrenset til spørsmålet om hvordan man blir «frelst». Det finnes også et annet sammenfall, og det handler om ubøyelighet og stivsinn. Nå kan man selvfølgelig i alle livssyn finne en smak av det fundamentalistiske, men i noen har denne smaken i større grad marinert helheten. Se for eksempel på hva som foregår i Midtøsten for tiden. Når islamsk fundamentalisme knyttes sammen med en politisk visjon for virkeligheten, kan resultatet bli tragisk både for muslimer og religiøse (og ikke-religiøse) minoriteter.⁷² Men noen ateister har en politisk visjon om virkeligheten også, en som på nøyaktig samme måte danser på kanten av det bratte stupet mot totalitarisme. Når vi for eksempel leser hva ateisten Sam Harris drømmende har skrevet om sine håp om en sekulær verdensregjering, som vi muligens er nødt til å oppnå gjennom en serie «milde diktaturer»,⁷³ burde vi helt naturlig begynne å bekymre oss. Kanskje vi ikke nødvendigvis trenger en gud mindre, men heller en fundamentalisme mindre, sekulær eller annen.

Tips til videre lesning:

David Bentley Hart, The Experience of God: Being, Consciousness, Bliss (Yale University Press, New Haven 2013)

Abdu H. Murray, Grand Central Question: Answering the Critical Concerns of the Major Worldviews (IVP, Downers Grove, IL 2014)

Ellis Potter, 3 teorier om alt (Lunde Forlag, Oslo 2013)

Stephen Prothero, God is Not One: The Eight Rival Religions That Run the World (HarperOne, New York 2010)

Nabeel Qureshi, Søkte Allah, fant Jesus. En troende muslim møter kristendommen (Lunde Forlag, Oslo 2015)

Noter

1Det er ganske utrolig at du kan avgjøre hvilken europeisk by du er i, etter hvordan bilister forholder seg til fotgjengere. I London stopper stort sett bilene opp for deg. I Roma svinger de rundt deg i foruroligende høy hastighet. I Paris endrer de retning, setter opp farten og sikter på deg – som om de bedriver en slags konkurranseidrett.

2Jeg veddet en gang en øl med Tom om at det imponerende skjegget til erkebiskopen av Canterbury bare var løsskjegg. Tom møtte Rowan Williams på en bokmesse og beviste der at det var ekte. Han vant veddemålet og fikk i tillegg klar beskjed fra politiet om å holde avstand til erkebiskopen.

3Det finnes antagelig ingen Gud. Så slutt å bekymre deg, og nyt livet.

4En forfatters eufemisme for «jeg googlet det».

5Se f.eks. Julian Baggini, «Yes, life without God can be bleak. Atheism is about facing up to that», The Guardian, 9. mars 2012 (http://www.theguardian.com/commentisfree/2012/mar/09/life-without-god-bleak-atheism).

6Se artikkelen av Gary Wolf, «The Church of the Non-Believers», Wired magazine, november 2006 (http://www.wired.com/wired/archive/14.11/atheism.html). Det finnes også en god undersøkelse i Vox Day, The Irrational Atheist: Dissecting the Unholy Trinity of Dawkins, Harris, and Hitchens, Dallas, TX: BenBella Books, 2008, s. 5–26.

7Se del seks i Rodney Stark, The Triumph of Christianity: How the Jesus Movement Became The World’s Largest Religion, HarperOne, New York 2011.

8Med god hjelp, i hvert fall i Nord-Amerika, av den britiske aksenten hans. Som engelskmann bosatt i Canada har jeg ikke tall på hvor mange mennesker som har bemerket etter en av forelesningene mine: «Du kunne ha sagt hva som helst med den aksenten, og jeg ville ha blitt imponert.» De ser alltid slukøret ut når jeg påpeker at dette ikke er et kompliment.

9Det pleide også å være sånn at religiøst troende ble ansett som lite motebevisste, men flere av nyateistene har tatt beundringsverdige skritt i retning av å gjenopprette balansen her.

10Som da jeg så den første gang fikk meg til å tenke på en litt gretten, gammel onkel: «Det blir antagelig ikke noe dessert, unge mann, så slutt å somle og spis opp rosenkålen din.»

11Engelskmennene spesialiserer seg på å finne opp idretter, og så blir de slått i dem av resten av verden. Jeg holder fast i tanken om at dette like mye er et uttrykk for sømmelighet som mangel på dyktighet; vi liker å gi andre nasjoner en sjanse.

12Hvis du er forelder til tenåringer, må du gjerne omformulere dette til «lot barna være igjen hos deg».

13Francis Spufford, Unapologetic: Why, Despite Everything, Christianity Can Still Make Surprising Emotional Sense, Faber & Faber, London 2013, s. 8.

14Eller ved å kreve 100 000 dollar av folk for en privat frokost med deg. Se Andrew Brown, «The bizarre – and costly – cult of Richard Dawkins», The Spectator, 16. august (tilgjengelig på nettet: https://www.spectator.co.uk/article/the-bizarre-and-costly-cult-of-richard-dawkins (Ligger bak betalingsmur.)

15Se Brendan O’Neill, «Let the fate of Richard Dawkins be a lesson to you all – Twitter brings out the worst in humankind», The Telegraph, 13. mars 2014 .

16Richard Dawkins (@RichardDawkins), 2. mars 2014, 5:14 p.m., https://twitter.com/RichardDawkins/status/440233751965364224.

17Dette var tittelen på Dawkins’ tv-serie fra 2006 som senere ble utvidet til Gud – en vrangforestilling. Personlig har jeg alltid trodd at folkemusikk var roten til alt ondt.

18Hitler er et unikt tilfelle. Både kristne og ateistiske apologeter er skyldige i å antyde at Hitler sto med bena godt plantet på den motsatte siden, men sannheten er at Hitler synes å ha lagt to unike trossystem oppå hverandre, han hentet inspirasjon fra både religion og vitenskap slik at resultatet ble en giftig nasjonalistisk myte. Når du leser historien til Det tredje riket, oppdager du at ingen kommer særlig godt ut. Altfor mange kristne og ateister ble stående som passive betraktere, men det fantes også modige menn og kvinner av alle livssyn som opponerte. Et berømt kristent eksempel er den tyske pastoren Dietrich Bonhoeffer. Hans motstand mot Det tredje riket førte til at han ble henrettet. Se Eric Metaxas, Bonhoeffer: Prest, profet, spion, martyr, Hermon, 2015.

19Alister McGrath, Why God Won’t Go Away: Engaging with the New Atheism, SPCK, London 2011, s. 51; se også Roger Moorhouse, The Devils’ Alliance: Hitler’s Pact with Stalin, 1939–1941, Bodley Head, London 2014.

20I lys av Dawkins’ tweet er det interessant å legge merke til at Pol Pot og Mao Zedong faktisk synes å ha vært glattbarberte det meste av livet. Enten har Dawkins hatt tilgang til en samling gamle fotografier som historikerne ikke kjenner til, eller så er det verre enn vi hadde trodd: Pol Pot and Mao Zedong var klar over at bartene deres ville avsløre dem som potensielle massemordere, og var derfor påpasselige med å bleke ansiktshåret så omhyggelig at det ikke kunne ses. Er jeg den eneste som synes at «Invisible Killer Moustaches» måtte være en fantastisk tittel på en braksuksess fra Hollywood?

21Til forskjell fra Stalins barberhøvler.

22Han har skalldyrgenet.

23Patricia Churchland, «Epistemology in the Age of Neuroscience», Journal of Philosophy 84.10, 1987, s. 544–553, sitatet er hentet fra s. 548.

24Her melder selvfølgelig et utmerket spørsmål seg: Hvis mennesker ikke er opptatt av sannhet, hvorfor tok Churchland seg da bryet med å skrive den setningen? Eller hvilken som helst setning for den saks skyld? Hvorfor gi skinn av at du argumenterer for noe som helst? Hvis hun var konsistent, burde Churchland slutte å undervise og heller begynne med jogging og kick-boksing og bruke det hun har igjen av fritid til å gumle cheeseburgere og forføre bachelor-studenter.

25Prøv den japanske havabboren.

26Med mindre de har med seg e-bokutgaven og bare kan trykke «søk» - da er det ute med ham.

27Se f.eks. Theodore Dalrymple, «What the New Atheists Don’t See», City Journal 17.4.2007 (nettutgave: http://www.city-journal.org/html/17_4_oh_to_be.html).

28Oversatt etter originaltekst i Richard Dawkins, The God Delusion, Transworld, London 2006, s. 28 [Boka finnes på norsk med tittelen: Gud – en vrangforestilling, Monstro Bok, 2007]. En liknende retorisk ungdomsskolestrategi brukes av Peter Boghossian, A Manual for Creating Atheists, Pitchstone Publishing, Durham, NC 2013, s. 51, som mener å vite at hvis du er uenig med ham, så er det ikke fordi argumentene hans er dårlige, men fordi du er hjerneskadd.

29Jeg har ofte reist i de nordiske landene, og siden jeg både er lys i håret og har blå øyne, blir jeg iblant tatt for å være svensk. I hvert fall når jeg sitter. Så snart jeg reiser meg og folk registrer min fulle høyde på 170 cm, avsløres misforståelsen. Det er da jeg tilkjennegir at jeg er en bonsai- viking.

30Christopher Hitchens, God is Not Great, Atlantic Books, London 2007, s. 5.

31Det hender jeg mistenker katter for å tro at de er Gud, men det er egentlig noe helt annet. Hvis du har lyst til å dykke ned i temaet, kan du f.eks. begynne med Terry Pratchett og Gray Jolliffes The Unadulterated Cat: A Campaign for Real Cats, Vista, London 1992.

32Hvis vi hadde lyst til å ta pedanteriet enda et hakk videre, kunne vi peke på at ateistvennen vår også er nødt til å tro at språk kan formidle mening. Ellers for å si det slik: Når hun sier «Jeg er ateist», tror hun åpenbart at hun sier noe. Spørsmålet om nøyaktig hva er det lingvister og filosofer har kranglet om i hundrevis av år.

33En venn jeg hadde da jeg var liten, var livredd for monstre under senga, så han gjorde det eneste fornuftige; sov med hodet under puta. Alt var vel og bra helt til en velvillig sjel advarte ham om at hvis han gjorde det, ville Tannfeen stikke innom og robbe ham for alt annet enn gummene. Det er på slike fikse ideer fra barndommen hele psykoterapiens byggverk er reist.

34Jeg tror naboene til Arkimedes svarte «Du lukter ikke videre godt, du heller» da han ropte «Eureka!»

35Komikeren Bill Bailey beskrev en gang at det å lytte til Mamma Mia var som å bli slått i hodet med et møbel fra IKEA: Det gjør vondt, men du er nødt til å beundre håndverket.

36Oversettelsen er gjort på bakgrunn av den engelske utgaven av boka. Friedrich Nietzsche, Twilight of the Idols and The Anti-Christ, Penguin, London 2003 [1889], s. 80–81. Norsk utgave: Avgudenes ragnarok. Eller hvordan filosofere med hammeren, Spartacus, 2009.

37Michael J. Perry, «The Morality of Human Rights: A Nonreligious Ground?», Emory Law Journal 54, 2005, s. 97–150.

38Første Mosebok 1,26–27.

39Dette er fremdeles på menyen på mange kafeer langs motorveien på kryss og tvers av Storbritannia.

40Llewelyn Powys, Glory of Life, The Bodley Head, London 1938, s. 27. Se også diskusjonen om Powys i John Gray, The Silence of Animals: On Progress and Other Modern Myths, Farrar, Straus and Giroux, New York 2013, s. 176–207.

41Jeg tok cello-timer de tre årene jeg gikk på ungdomsskolen, men motivasjonen var helt gal. For det første slapp jeg dermed å spille rugby om vinteren, og for det andre var cello-læreren en tiltrekkende ung brunette. Da de erstattet henne med en stor, skjeggete russisk fyr, begynte jeg i stedet å spille sjakk. Sjakklaget besto av en gjeng med særinger, men jeg var i det minste inne i varmen.

42Må ikke forveksles med naturisme. Hvis du ar tenkt å studere filosofi, er det kjempeviktig at du er god til å stave. Og alltid å ha et badehåndkle klart for nødssituasjoner.

43En ateistvenn fortalte meg en gang stolt at han hadde lest Christopher Hitchens’ bok mer enn femti ganger. Dette smaker av OCD [tvangslidelse], eller «CDO» som en av vennene mine foretrekker å kalle det: «Fordi dermed står bokstavene i den forbaska riktige rekkefølgen.»

44Den ateistiske filosofen Thomas Nagel ble overøst med flere tusen sinte meldinger, mange kalte ham «kjetter», etter at han i boka Mind and Cosmos stilte spørsmål ved flere aspekter ved evolusjonen og antydet at materialisme ikke kan forklare flere sentrale aspekter ved virkeligheten. Se Joseph Brean, «What has gotten into Thomas Nagel?: Leading atheist branded a ‘heretic’ for daring to question Darwinism», National Post, 23. mars 2013 (https://nationalpost.com/holy-post/what-has-gotten-into-thomas-nagel-leading-atheist-branded-a-heretic-for-daringto-question-darwinism).

45Andrew Watts, «The church of self-worship: Sunday morning with the atheists», The Spectator, 22. februar 2014 (https://www.spectator.co.uk/article/the-church-of-self-worship-sundaymorning-with-the-atheists).

46Som hvorvidt du på samme måte som kirkesamfunn kan dele ateistforsamlinger inn i «høy»- og «lav»-varianter på bakgrunn av kjeksen. Jeg har lenge hatt en teori om at idet innholdet i doktrinene reduseres, reduseres også kvaliteten på kjeksen som servers under kirkekaffen.

47Se f.eks. «Atheist Church Split: Sunday Assembly and Godless Revival’s ‘Denominational Chasm’», The Huffington Post, 23. januar 2014 (http://www.huffingtonpost.com/2014/01/06/atheist-church-split_n_4550456.html).

48Stephen Prothero, God is Not One: The Eight Rival Religions That Run the World, Harper- One, New York 2010, s. 326.

49Se Émile Durkheim, The Elementary Forms of Religious Life, oversatt av Carol Cosman med innledning og noter av Mark S. Cladis, Oxford University Press, Oxford 2008, spesielt s. xxi, 46.

50Julia Kristeva, The Incredible Need to Believe, Columbia University Press, New York 2011. Se også Christian Smith, Moral, Believing Animals: Human Personhood and Culture, Oxford University Press, Oxford 2003.

51Hitchens, God Is Not Great, s. 50.

52Dawkins, The God Delusion, s. 77. Se også Dawkins, Gud – en vrangforstilling, s. 53.

53Jeg tror garantert at eksporten av Cluedo har overbevist mange amerikanske spillere om at hvert eneste hjem i England har et biljardrom, et bibliotek og en masse hemmelige passasjer. Og så kjenner vi selvfølgelig alle sammen Dronningen personlig.

54Moren min, for eksempel. Da jeg var liten, klarte jeg ikke å overbevise henne om at eksperimenter på kjøkkenet som involverte ting som eddik, hydrogenkarbonat, batterisyre og den beste kjelen hennes var vitenskap og dermed unntatt fra regler som gjaldt ellers.

55Eller forskrekkede, hvis det er kjemi.

56Se klassikeren Thomas S. Kuhn, The Structure of Scientific Revolutions, University of Chicago Press, London 1970.

57Se Edward Feser, The Last Superstition: A Refutation of the New Atheism, St. Augustine’s Press, South Bend, IN 2012, s. 199–221.

58Det der var satire. Eller, som en kanadisk venn av den ti år gamle sønnen vår definerte det: «Å lyve på en morsom måte med engelsk aksent.»

59Alvin Plantinga, «Two Dozen (or so) Theistic Arguments», tilgjengelig på nettet her: https://appearedtoblogly.files.wordpress.com/2011/05/plantinga-alvin-22two-dozen-or-so-theistic-arguments22.pdf. Jeg kan også anbefale C.S. Lewis, Se det i øynene, Luther Forlag, Oslo 2010 og Timothy Keller, Gud?, Lunde Forlag, Oslo 2013.

60Skulle Peter Jackson lage en ni-timers versjon av «Ringenes herre», ber jeg på forhånd om unnskyldning til alle beundrere av Midgard (selv om jeg tror at to av Tolkiens gamle handlelister som nylig ble oppdaget bak en bokhylle i Pembroke College i Oxford, visstnok skal gjøres om til et episk verk i fire deler først).

61David Bentley Hart, The Experience of God: Being, Consciousness, Bliss, Yale University Press, New Haven, 2013, s. 30.

62Det hender jeg møter på entusiastiske unge ateister som opplyser meg om at fysikere kan forklare, kun ved bruk av vitenskap, hvorfor det i det hele tatt finnes et univers, hvorfor det finnes noe og ikke ingenting. Et verk de vanligvis viser til er Lawrence M. Krauss, A Universe From Nothing, New York Free Press, 2012. Argumentene hans er kort fortalt disse: (a) Ingenting er ikke egentlig ingenting, men heller et slags noe; (b) Vitenskapen kan fortelle oss mye om noe; (c) Derfor trenger vi ikke Gud. Du kan beskylde meg for forenklende parodi her, men dette er ærlig talt argumentet, og mange kritikere (også ateister) har utfordret Krauss på det og pekt på at boka har en sørgelig villedende tittel siden den ikke svarer på spørsmålet i det hele tatt. For, som jeg nå og da bemerker i møte med mine ateistiske samtalepartnere, hvis ingenting egentlig er et slags noe, så forsøk å unnskylde deg med det neste gang du ikke husker å kjøpe gave på valentinsdagen eller bursdagen til kjæresten din. («Men, kjære, ingenting er egentlig et slags noe; det har dr. Krauss sagt …»)

63Prøv å se på tv fra morgenen av et par dager, og du får en følelse av hva jeg snakker om.

64Jeg snakket en gang med et medlem av kirkesamfunnet Unitarian Universalist ved The University of Toronto, og han la vekt på at måten man kan oppnå harmoni mellom forskjellige religioner og livssyn på var å unngå å snakke om ting som fakta, sannhet og visshet. «Hvis jeg noen gang oppdager at jeg er mer enn 60 prosent sikker på noe», innrømmet han, «blir jeg veldig nervøs.» Jeg var for høflig til å spørre: «Er du mer enn 60 prosent sikker på det utsagnet?»

65Hvis du er skikkelig ivrig, kan du til og med lese den akademiske boka den munnet ut i: Andrew G. Bannister, An Oral-Formulaic Study of the Qur’an, Lexington Books, New York 2014.

66Paulus’ første brev til korinterne 13,12.

67Isma’il al Faruqi, Christian Mission and Islamic Da’wah: Proceedings of the Chambésy Dialogue Consultation, The Islamic Foundation, Leicester 1982, s. 47–48.

68Johannes’ første brev 4,16.

69Og mange muslimske teologer hevder at muslimer ikke bør bruke ordet ‘kjærlighet’ når de snakker om Allah; se f.eks. Murad Wilfried Hofmann, «Differences between the Muslim and the Christian Concept of Divine Love» i 14th General Conference of the Royal Aal al-Bayt Institute for Islamic Thought, Amman, Jordan, 2007. (https://www.bismikaallahuma.org/islam/concepts-of-divine-love/). Se også Gordon Nickel, «The Language of Love in Qur’ān and Gospel» i Juan Pedro Monferrer-Sala and Ángel Urbán (red.), Sacred Text: Explorations in Lexicography, Peter Lang, Frankfurt 2009, s. 223–248 (https://www.academia.edu/2105679/The_Language_of_Love_in_Quran_and_Gospel).

70Hvis du har lyst til å forstå dette (som hva du enn måtte tenke, er den sentrale påstanden i kristendommen), er det smart å lese John Stotts The Cross of Christ, IVP, Leicester 2006.

71En kvalmende selvtilfreds benevnelse som er brukt av enkelte nyateister for å skille sin egen gruppe fra resten av verden, mennesker de åpenbart anser som dumskaller. Se Daniel Dennett, «The Bright Stuff», The New York Times, 12. juli 2003 (http://www.nytimes.com/2003/07/12/opinion/the-bright-stuff.html).

72Robert Reilly hevder i sin bok The Closing of the Muslim Mind (Intercollegiate Studies Institute, Wilmington 2010) at problemet ikke nødvendigvis er islam per se, men en trang legalistisk og ukritisk form av den som slo rot som mainstream.

73Sam Harris, The End of Faith, The Free Press, London 2006, s. 151.