Sigrid Lunde

Umulige drømmer

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS, 2020

All rights reserved

Utgitt av Hjemmet, Egmont Publishing AS og

Vigmostad & Bjørke AS

Omslagsillustrasjon og -design: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2020

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-8413-534-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

DE VIKTIGSTE PERSONENE:

Iselin Marie Lenheim har tidligere arbeidet for familien Watherling i Trondhjem.

Erling Glitterfoss er marineoffiser og bor i Kristiania.

Familien Watherling i Trondhjem:

Ernst Jakob Watherling er sønn av advokat Waldemar Hiorth Watherling, gift med Liselotte Ewa.

Asbjørn Ole Christensen ble rik i Klondike, og eier storgården Gullvang. Han er egentlig sønn av sogneprest Callmeyer, selv om folk skal tro at de er onkel og nevø. Asbjørn er forlovet med konsuldatteren Rosalia Hartwigsen.

Familien Oftestad:

Gudfred Oftestad er rektor på Vidsyn folkehøyskole, gift med Sofie, som er lærer på skolen. Hun er tante til Johan Granli.

Johan Granli, ofte kalt Litj-Johan. Han er odelsgutt på en smågård og sønnesønn av Stor-Johan.

Det siste som hendte:

Hva hadde vekket henne?

Var det noe utenfor døren, eller fra rommet rett under henne?

To dunk, så nær. Hun husket ikke at hun hadde stått opp. Men nå sto hun der, bare kledd i trøyen og underbuksene som rakk ned til knærne. Hun skalv i nattekulden, kjente gåsehuden.

Naken, hudløs, frysende. Og urolig. Hadde hun virkelig hørt det skarpe smellet, så å si inne i kammerset?

Hun var redd da hun stirret mot vinduet.

Først greide hun ikke å begripe hva det var. Men så demret det for henne: Dette var ikke et mønster i gardinene, men en svart skikkelse, et svart fjes som presset mot vindusruten. Og i det ansiktet måtte det være et par øyne som stirret inn, selv om hun ikke så det i nattemørket. Stirret rett på henne, der hun sto.

En stige – det var hva hun hadde hørt! En stige som dunket mot vinduskarmen, før mannen klatret opp!

Hun så silhuetten av en mann som lette etter henne med øynene.

Iselin kunne ikke holde det skingrende skriket tilbake.

1. kapittel

Gullvang i Sæterdalen

Asbjørn prøvde å finne seg en behagelig stilling i lenestolen, men så vond og mørbanket som han var i kroppen, var det vanskelig. Den høyryggede stolen var trukket med kalveskinn, så han hele tiden syntes at han var i ferd med å skli ut av den og havne på gulvet. Og det ville få grufulle følger, så vondt som han hadde det. Han hadde ramlet ned stigen og oppi en haug med planker. Han fryktet at han hadde bristet flere ribbein, den ene hoften var øm, og han hadde et sår i tinningen. Buksene var revet opp.

Veggklokken fortalte at timen var litt over to om natten, og bortsett fra det flakkende skjæret fra et enslig vokslys, satt han i et nesten fullstendig mørke som skyldtes det tette skydekket og regnet som nylig hadde plasket ned. Han skulle ha vært til sengs, men orket ikke engang tanken på å prøve å kle av seg.

Akkurat nå lengtet han etter et menneske som kunne være god med ham når han trengte det som mest, som kunne komme med et trøstens ord og synes synd på ham. Og han tenkte ikke på sin forlovede, på Rosa Hartwigsen, for det hun visste om omtanke og medfølelse, kunne rommes i et drammeglass. Nei, han tenkte på en annen kvinne – på en spesiell, varm stemme som liksom alltid hadde et lite smil, ja, ofte en latter, i seg. Han mintes en lindrende, kjølig hånd som strøk ham over kinnet, og som samtidig fikk ham til å føle seg som et ordentlig mannfolk. Det ville ha vært rene medisinen nå. Hvert åndedrag var en lidelse – han våget ikke å trekke luften helt inn når han pustet.

Jeg forstøtte deg, Iselin, tenkte han angerfullt, og alle makter skulle vite at det ikke var første gangen han hadde vært innom den tanken det siste året. Jeg kastet skam på deg, kom med grove beskyldninger … og jeg ga deg ikke annet valg enn at du måtte reagere som du gjorde. Stolt som du er.

Ja, hun var stolt, Iselin, og hadde ikke noe av det krypende, underdanige ved seg som karakteriserte resten av familien hennes. Han burde ha minnet seg selv om det – før han buste ut med de dumme, ufine ordene som han visste hadde såret henne forferdelig.

Denne kvelden hadde Tordis fått beskjed om bare å rydde vekk matrester før hun gikk hjem. Asbjørn var helt alene og satt inne i det nye røykeværelset.

Han var langt, langt nede, omsluttet av smerte, av anger og dystre tanker.

Han sa navnet lydløst, og det lød så ømt, så vakkert. Iselin!

Ulykken skjedde siden han likte å bruke kroppen og vise arbeidsfolket at også herren på Gullvang kunne gjøre all slags arbeid. Så hadde han entret stigen. Den gled sidelengs, han fikk ikke stoppet bevegelsen, og det endte med et fall på halvannen kroppslengde. Så fikk herren på Gullvang enda en pinefull påminnelse om at han ikke var usårlig, men et menneske av kjøtt og blod.

Hvorfor? tenkte han bistert. Han var entreprenøren, byggherren, og skulle ha nøyd seg med å peke og kommandere.

Et ikke helt rent glass befant seg mellom de kraftige fingrene hans. Han hadde tatt seg et par drammer for å lindre smertene, men måtte være forsiktig så det ikke ble mer. Alkoholen gjorde ham ikke gladere til sinns, men forsterket bare lengselen etter Iselin og tegnet opp ansiktstrekkene hennes tydeligere for ham.

Han måtte tenke på noe annet. Tenke på at Gullvang ikke var til å kjenne igjen, slik som den nye arkitekten hadde holdt på den siste sommeren. Istedenfor en håndfull håndverkere hadde Asbjørn hatt tolv mann i arbeid: tømmermenn, finsnekkere og grovsnekkere, malere og tapetserere. Nesten alt det gamle var røsket ut og revet ned. Nå skulle du ha sett det, vakre Iselin, tenkte han sårt. Du ville ikke ha kjent deg igjen. Men en vakker dag så skal du få se det. Jeg sverger på det.

Ja, den gamle bygningen var nesten rykket opp med roten og erstattet med et hus som var mye mer storslått. Nesten alt etter gamle kaptein Willers og mye av nybygget fra det foregående året også. Den nye, herskapelige boligen hadde utvidet seg både i bredden og i lengden. Han hadde fått bygget flere svalganger, en festsal og en salong som skulle bli full av bøker. Her var også et røykeværelse for herrer, og der satt han nå. Og så et rom hvor damene kunne trekke seg tilbake. For pene fruer skulle komme, sammen med sine ektemenn. Kjøkkenet var blitt flott. Både i salongen og spisestuen var det bygget peis. Å, det skulle imponere, og først nå begynte han å se enden på arbeidet – folk kunne hele tiden arbeide innendørs. Mange av værelsene var verken malt eller tapetsert ennå. Asbjørn kjente lukten av fersk maling, ferskt treverk og gips.

Enn at du ikke er her, jenta mi, tenkte han lengselsfullt. Men jeg er fornøyd med det jeg har fått til!

Ja, han var stolt av hva han hadde gjort. Stolt, og litt bekymret, for han våget nesten ikke å se i regnskapsbøkene, se over hva dette kostet. Pengene fosset så mye raskere ut enn han hadde forutsett.

Han orket ikke stillheten, men angret likevel på at han hadde invitert sin forlovede til å være her i enda noen uker. Eller invitert?

Det var nå du som inviterte deg selv, da. Og den fine faren din, denne svenske generalkonsulen, som maser så fryktelig!

Heldigvis var hun annetsteds dette døgnet – så slapp han den skingrende latteren, de forfinede bevegelsene og språket hennes. Det gikk ham på nervene når han var sliten. Og så det stive blikket, liksom alltid kritisk og granskende. Han bannet. Hadde han virkelig forestilt seg at han ønsket å gifte seg med henne, trekke henne inn i livet sitt? Trengte han virkelig en kvinne som henne for å føle seg som et skikkelig mannfolk? tenkte han med et lite sukk.

Men jo, hun var da vakker, Rosa. Vakker som i et romantisk skilderi. Hun var smal om livet, hadde fine, faste bryster og avrundede hofter. Den første tiden han kjente henne, gjorde hun ham virkelig glohet. Han hadde verket etter å få klærne av henne, presse henne bakover i sengen og …

Det var da, tenkte han med et sukk. Det var før han virkelig merket det stålharde grepet til generalkonsul Christer Hartwigsen. Han slapp ikke unna. Likevel, når han tenkte på kvinner, så tenkte han på en helt annen. Lengselen var som en verking i ham. Igjen så han for seg et muntert, skarpt blikk som kunne bli smeltende mykt, en rett, skarp nese, myke lepper som omsluttet en stor munn som så lett brøt ut i latter. En god latter, og iblant litt slem. Han tenkte på den høye pannen og det vesle merket øverst under hårfestet.

Iselin. Marie. Lenheim. Han kjente sterkt at han virkelig elsket henne. Elsket kvinnen han ikke burde elske, en kvinne som han knapt burde våge å ha som sengehygge. Men selv om hun villig hadde delt seng med ham, hadde hun vist at hun var sterk, sterkere enn ham. Hun hadde smøget seg inn i armene hans, men var ikke til salgs.

Nå satt han her, omgitt av mennesker, og var likevel ensom. Han lyttet til nattens lyder, til suset av vinden, og kjente luftdraget gjennom vinduet som vendte ut mot den lange svalgangen og lakseelven, mot flatbygden. Han måtte komme seg i seng. Flere ganger hadde han reist seg, hinket mot døren … og like mange ganger hadde han satt seg igjen.

Alene, alene.

Men hva var det?

Asbjørn rettet seg opp. Han trodde at han hadde huset helt for seg selv, likevel hørte han lyden av skritt. Ikke trippende dameføtter fordi Rosa var kommet tidligere tilbake igjen enn hun hadde sagt, eller fordi Tordis ikke hadde gått hjem. Han hørte tunge, selvbevisste skritt. Noen hadde rotet seg inn i det tomme biblioteket og risikerte å skumpe borti verktøy og redskaper og våt maling. Da ville gjesten snart finne veien inn i storsalen, og festsalen også. Og derfra gikk en dør rett inn til røykeværelset.

«Asbjørn?»

Han grøsset, kjente straks stemmen igjen. Hva i all verden gjorde det mennesket her nå? Asbjørn tidde, men den uventede nattegjesten gjentok navnet hans, ga seg ikke. Så gikk døren fra storsalen opp, og den høye, ulenkelige skikkelsen stirret rett på ham i skjæret fra vokslyset.

«Du sitter her, Asbjørn?»

«Som du ser, far!»

Severinus Amandus Callmeyer satte seg foran ham. «Er det sant at du falt ned fra stigen?»

Asbjørn bannet lydløst. Hadde noen sendt beskjed telegrafisk?

«Jo», innrømmet han. «Det føles som om jeg ikke har ett helt bein i kroppen, så vondt er det.»

«Så påminnes vi om at vi er svake mennesker, og at vi bare har en kort tid på jorden», lød det, nesten som i en preken. «Har du sendt bud etter doktoren?»

Asbjørn klarte ikke å undertrykke irritasjonen. «Jeg blir frisk igjen, far. Jeg er ikke døende.»

Til tross for at prestens magre ansikt lå i halvmørke, kunne Asbjørn se hvordan han snurpet leppene misfornøyd. «Asbjørn, folk vet ikke at jeg er din far. Selv om det bare er oss her akkurat nå, skal du ikke tiltale meg slik – for en vakker dag detter det ut av munnen din mens feil mennesker hører på.»

Asbjørn nikket, men tenkte: Ja da, din hykler!

Callmeyer lente seg forover. «Jeg er nødt til å spørre deg, Asbjørn. Det gjelder Iselin, som rømte med femti kroner. Når hørte du sist fra henne?»

Asbjørn så ned. Det var nesten underlig hvordan faren fikk Iselins navn til å lyde så uanstendig. «Ikke nylig», sa han mutt. «Sist jeg hørte fra henne, hadde hun en god stilling hos en advokat i Trondhjem. Jeg tror hun har det bra.»

Presten satt framoverbøyd i en tung lenestol som om han var på spranget. «Jeg vet det», sa han langsomt. «Advokat Watherling.»

Asbjørn rettet seg så fort opp at smerten skar gjennom ham, og han måtte holde tilbake et lite stønn. «Hva sier du? Har du fått rede på det?»

«Underlige mennesker», sa Callmeyer stramt, og øynene var som svarte, bunnløse brønner. «Man kan undre seg på hva de tenkte da de ansatte henne. Langfingret og kanskje med ansvar for et dødsfall. Jeg har nylig fått et frekt og meget ubehagelig brev.»

«Fra Iselin?»

«Fra en herre ved navn Ernst Jakob Watherling. Han er visst ikke fullt utdannet jurist, men han er sønnen til en kjent advokat – selveste Waldemar Watherling.»

Hadde Asbjørn våget av hensyn til kroppen, kunne han ha ledd høyt. Han ville ikke si ordene, utdype dem. Men det var kommet en annen konvolutt også, adressert til Frk. Rosalia Victoria Hartwigsen. Også fra den samme Watherling. Rosa hadde åpnet brevet og var blitt likblek. Hun måtte støtte seg til veggen mens papiret falt i gulvet. Men før Asbjørn rakk å plukke det opp for å se hva som hadde skremt henne slik, hadde hun snappet det til seg og løpt på dør med et rasende hulk.

Hva kunne det være?

«Hva sto det for noe ubehagelig, da?», spurte Asbjørn, selv om han egentlig ikke orket å interessere seg. Han ville bare at faren skulle gå. Eller i det minste lete seg fram til et rom i annen etasje – et med seng. Han kunne vel ikke forvente at den gamle mannen kjørte hjem til prestegården, nå som skyene når som helst kunne slippe fra seg enda en stormflod med vann.

«Noe uhyre frekt og løgnaktig», svarte faren hatefullt på spørsmålet. «Her fikk jeg virkelig gnidd inn i ansiktet at utakk er verdens lønn. Og etter alt jeg har gjort for den legdejenta … jeg finner ikke ord!»

Enda så hjerteskjærende vondt faren hadde det, gledet det Asbjørn. Men hva foregikk egentlig?

Han fikk nok vite det.

«Iselin er ikke i Trondhjem lenger», brummet faren. «Nå er hun i Lauvdal, eller rettere sagt i denne avkroken av verden som heter Sortdalsgrend. Jeg følger med, skjønner du.»

Asbjørn rykket til. «Det visste jeg ikke.»

Prekestolstemmen ble full av myndighet. Det var med ett som om presten hadde vokst der han satt. «Noen må tenke for deg når du ikke klarer det selv. Hvordan tror du det føltes for meg, for min familie, at du hadde daglig omgang med dette mennesket, og at hun var deg til syndig glede i hele bygdas påsyn? Ja, alle vet det. Et nærmest avsindig menneske som nå avslører sin ubendige griskhet. Har du tenkt over hva som ville ha skjedd hvis hun ble med barn?»

«Hun er ikke med barn», sa han hjelpeløst.

«Hva vet du vel om det? Herren kan ikke i all evighet holde sin hånd over deg, samtidig som han lukker øynene for ditt syndige liv. Forestiller du deg ikke at hun kanskje er med barn, og kommer tilbake tili Sæterdalen med en liten lausunge i armene?»

Asbjørn sukket. Som om han ikke hadde vært innom tanken! Men fikk han ikke snart fred nå?

«Hva er i veien med frøken Hartwigsen?» messet faren videre. «Din forlovede er av aller beste familie, datteren til Hans Eksellense, generalkonsul av kalifatet Sokoto og nær venn av sultanen der.»

«Kan vi snakke om det i morgen?»

«Du skal være glad til, min gutt, at Iselin ikke stjal alle pengene dine når hun først løp av gårde. Hun tilhører folk som gjør det.»

Nå var det jammen nok! Asbjørn presset ordene fram mellom sammenpressede lepper: «Hun er ikke som slekten sin, far.»

Han tvang seg opp, støttet seg mot en stor kommode og følte likevel at han ville gå overende. Det eneste han ønsket, var å legge seg ned, forsvinne inn i søvnen – og bli borte fra denne verden til han våknet, frisk og smertefri.

Presten ga fra seg et prustende sukk og kom seg opp av stolen. Han sto der, mørk og mektig i dressen sin og med en mine som lyste av misnøye. «Det var mitt livs toskeskap, Asbjørn, at jeg overtok legdejenta etter min forgjenger. Jeg tok henne fordi hun syntes å ha god forstand … den vesle, magre skapningen. Jeg tenkte jo ikke så langt fram … at hun skulle vokse seg til og pakke inn djevlesinnet sitt i en engels ansikt. At hun skulle bruke forstanden bare til egen fordel.»

«Far», presset Asbjørn ut av seg. «Hun kommer ikke tilbake.»

Presten stilte seg i døråpningen inn til storsalen og ga fra seg en bitter latter. «Det håper jeg du har rett i. For kommer hun tilbake, skal hun stå til rette for det hun har gjort. Og for det hun prøver å gjøre mot meg.»

Ordene trengte igjennom Asbjørns tretthet og alkoholrus. Hva kunne dette være? Men faren lo kaldt før han fortsatte: «Hun ender sikkert som en prostituert og klarer seg frem til hun blir syk – inntil hun har syfilis, drar på seg tæring, mageondt eller hva det måtte bli. Når alt ligger øde foran henne, da … er hun her igjen. Da tigger hun deg om å ta henne til nåde. Tigger deg om å ta vare på henne.»

Da visste Asbjørn det. Han så opp på den høye mannen, så de bleke trekkene, den store kjeven og de hule kinnene. Han skulle si ordene som han ofte hadde tenkt, men ikke hadde fått seg til å si. Fordi de var umulige ord, ord som Callmeyer gjennom alle år hadde murt inn i granitt. Asbjørn fikk den underlige følelsen av at det ikke var han, men en annen som snakket for ham. Med dyp, hes røst. En lyd som sivet opp fra dypet av en svart brønn.

«Far …»

Callmeyers øyne krympet, smalnet.

«Det er slutt nå. Hyklingen.»

«Hyklingen?»

«Fra prekestolen din tordner du over bygdas synd og usedelighet. Du pisker løs på mennesker som er kommet uheldig ut – som får barn utenfor ekteskap, jenter som ikke vil oppgi hvem faren er. Hvor mange stakkars sjeler har du knust, most ned i bakken så de aldri klarte å reise seg igjen? Du synes jo du kan det, siden du ser på deg selv som den rene engel.»

Callmeyers gapte, og øynene gnistret. «Hvordan snakker du til din far?»

«Du nedkaller lyn og torden over folk. Fordi du vil innbille dem at du har holdt din sti ren.»

«Asbjørn!»

«Men det er nettopp det du ikke har, far. Jeg er jo din sønn, ikke sønnen til din avdøde bror.»

Asbjørn gjorde seg så stor og fryktinngytende at faren rygget et skritt.

«Jeg har gravd fram alt», fortsatte han. «Du var ung og lidenskapelig, og du ble ubehjelpelig tiltrukket av min mor. Og hun var av fattigfolk – slik som Iselin. Hun fikk en unge, hun fikk meg, men min fødsel kostet henne livet. Slik var det jeg hørte det. Hun lå der, døende. Du lot din halvbror overta meg. Din mor var jo enke og hadde allerede en sønn da hun giftet seg med din far. Halvbroren din beholdt etternavnet Christensen. Du lot min mor dø, vendte henne ryggen, vedkjente deg ikke at du lot lidenskapen ta makten over deg. Da broren din døde, tok du deg av meg, men jeg fikk bare lov til å være din nevø. Men jeg er faen ta meg en Callmeyer!»

Mens Asbjørn tordnet og gikk mot faren, rygget Callmeyer, slik at han til slutt sto presset opp mot døren. Nå var det som han hadde krympet, var blitt liten. Han holdt armene avvergende foran seg som om han var redd for å bli slått. «Du snakker over deg.»

Asbjørn satte i en høy latter. «Nå er det vel ikke mer å si, er det?»

Presten så ned mens kjevemusklene dirret. «Du er full … Måtte Herren tilgi deg dine ord.»

Asbjørn trakk seg unna. Sinnet fordampet og ble erstattet av en tom, smertefull følelse. Den solide hånden gjorde en veivende, ubestemt bevegelse ut i luften. «Ja … du tvang ordene ut av meg, far. I morgen er du onkel Callmeyer igjen. Men jeg har likevel mer å si!»

Callmeyer sto med ryggen mot døren og trakk ned dørklinken. Døren gled så fort opp at han snublet bakover og måtte ta seg for så han ikke gikk rett i gulvet.

*

Noen smertefulle dager senere var Asbjørn fremdeles så stiv og vond i kroppen at han var redd bare for å røre på seg. Takk og pris for at det var søndag så han slapp å møte arbeidsfolkene. De visste hvordan det sto til med ham, og noen ville sikkert godte seg.

Rosa kom snart til å dukke opp, og de var begge invitert til selskap. Var han overhodet i stand til det? Nei, han måtte melde avbud. De kom sikkert til å forstå.

Han satt på kontoret sitt og var glad for at Tordis dukket opp hver dag nå og hjalp ham med slikt som han trengte hjelp til. Tordis Austistua – venninnen til Iselin. Hun var ei god og trofast tjenestejente, måtte Asbjørn innrømme, og hun hadde mye av det samme lyse humøret også. Men hvor mye heller han ville ha hatt en annen god og trofast hjelperske. Se det varme smilet, smilehullene som ble synlige. Han hadde sendt henne et brev, og han hadde fått svar. Iselin kunne ikke, ville ikke komme. Og aller minst hadde hun vel lyst til det, når hun visste at Rosa Hartwigsen kom og gikk her.

Han hadde nesten ikke tenkt tanken, før en lys latter hørtes fra hallen. Rosa var tilbake. Hun ropte på ham, men han orket ikke å svare. Hun fant tidsnok veien til kontoret.

Så gikk kontordøren opp.

«Å, Asbjørn min», sa hun, men uten å komme helt inn. «Du svarer ikke?»

«Nei, jeg gjorde visst ikke det», sa han avmålt.

Hun steg helt inn. Hun gjorde trutmunn og strøk ham over halsen. Kjærtegnet fikk ham uvilkårlig til å grøsse, et helt annet slags grøss enn det han ville ha følt hvis en annen hånd hadde kjælt slik med ham. «Du er vel ikke furten?» klaget hun.

«Jeg er stiv og har vondt i kroppen», sa han uvillig. «Det hjelper ikke akkurat på humøret, vet du.»

«Så dumt at du skulle klatre opp på den stigen! Min kommende svigerfar var rent forferdet over din uforstand.»

Han vred seg så mye som han orket, redd for å støte et ribbein borti armlenet. «Ja. Han måtte vel si noe slikt. Din forlovede slo seg fordervet, vennen min. Jeg overlever nok, men jeg orker altså ikke å røre mye på meg. Det vil ta meg mange måneder å bli skikkelig bra igjen.»

Smilet hennes var ikke troverdig lenger. Hun sto rett opp og ned med knyttede never. «Er det sant at hun er på vei hit?»

Han rynket pannen. «Hvem?»

«Jeg tenker på tyvetøsen.»

Han forsto. Hun hadde snakket med faren hans. Men han ville ikke hjelpe henne med å si navnet.

«Hvilken tyvetøs?» spurte han mørkt.

«Du vet godt at jeg mener denne taska fra Krongeldalen», klynket Rosa.

Asbjørn stusset litt over det grove gatespråket, som passet så dårlig til en slik fornem dame. Han orket ikke mer av dette snakket. Ikke bare fordi han hatet å høre Iselin bli omtalt slik, men fordi han hadde hørt det før. Han vred seg i en bedre stilling i stolen. «Slutt å spre sladder om Iselin, Rosa, og fortell meg heller hva som sto i brevet som sjokkerte deg slik.»

Rosas øyne ble blanke av tårer. Asbjørn innså at dette ikke var krokodilletårer. Hun brukte tid på å komme til hektene. Hun var redd, og det var ikke skuespill.

«Asbjørn, du kan ikke fatte det. Jeg … jeg må kanskje i fengsel fordi … fordi jeg ikke kan bevise at Iselin la spikerfjølen i sengen sin.» Rosa var redd, og det var heller ikke skuespill. Dette var ekte redsel.

«Selvsagt kan du ikke bevise det», sa han nådeløst. «Det er jo grov løgn.»

«Jeg skrev til henne», gråt Rosa og tørket tårene som fløt nedover kinnene. «Jeg skrev hvor frekk hun var, som ville ha et godt skussmål etter hva hun hadde gjort.»

Asbjørn kom seg opp av stolen, støttet seg mot skrivebordet og stirret ut vinduet, mot svalgangen i kortenden av det nye huset. Enda så forsiktig han var, fikk det smerten til å gnistre gjennom kroppen, og han snudde seg brått vekk fra Rosa så hun ikke skulle se trekningen i fjeset hans. Var det noe han ikke tålte nå, så var det hennes tilgjorte medlidenhet. «Dette har vi snakket om. Jeg skrev til Iselin. Jeg ba om tilgivelse på dine vegne.»

«Men dette er fra advokaten som hun arbeidet hos!» ropte Rosa. «Det er … det er så skamløst frekt. Et injuriesøksmål!»

Han sto skjelven, trakk pusten forsiktig.

«Rosa», sa han. «Du var så dum at du skrev til Iselin at hun var skyld i Annas død. Det er en grov injurie, siden du som sagt ikke kan bevise det. Og ikke engang kan gjøre det troverdig. For det var jo du som la spikerfjølen i hennes seng, selv om feil kvinne la seg i den. Uansett hva som skjer nå, får du bare ta støyten for dumheten din.»

Han hørte selv hvor nådeløs han lød, men det var umulig for ham å la være. Og Rosa reagerte sterkt. Hun var blitt blek. «Som hun har løyet deg huden full!»

«Jeg går til sengs, Rosa», sa han. «Når det gjelder selskapeligheten i kveld, så … det orker jeg ikke. Men du orker.»

«Nei!»

Han presset seg forbi henne, snakket til henne over skulderen. «Jeg kan være hard, Rosa, og det synes jeg du skal tenke på. Du skal vurdere om jeg virkelig er verdt ditt forfinede selskap. Og la meg nå være i fred.»

Hun sto der og stirret skremt etter ham. Først da hun hørte at han hadde lukket døren inn til soverommet sitt, kom det lyd fra henne. Og det var et langt, gjennomtrengende skrik som ga gjenklang i den store bygningen.