Forlagshuset Publica © 2019

Forlagshuset Vest AS

Langgata 30

4306 SANDNES

Publica er et imprint av Forlagshuset Vest AS.

www.forlagshusetpublica.no

ISBN: 9788284160160

Omslag: Inkognito publisering

Sats: Inkognito publisering

Materialet i denne publikasjon er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Forlagshuset Publica er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar.

DET SOM

SIES HØYT

MAY SISSEL VADLA

2019

1.

Han står ved vinduet i andre etasje. Vindusruten er kald og glatt og virker dempende. Fra vinduet fikserer han blikket mot svingen der hun snart skal komme. Han hviler seg tungt mot ruten. Ute blir det mørkere og konturene rundt trærne krymper. Det blir stadig vanskeligere å se veien og det blir vanskeligere å se henne. Mørket er hans etterlengtede gjest. Mørket er trofast og vender tilbake hver dag, hver kveld, uten unntak. Mørket som gjør det lettere å puste, lettere å tenke, lettere å leve.

Det er en time siden han fikk meldingen fra henne. Hun ville vite om han var hjemme, om hun kunne komme innom. Han svarte ja. Svaret er alltid ja.

Endelig ser han henne tre ut av mørket. Hun går med raske, målbevisste skritt langs veien i lyset av lyktestolpen. Det store skjerfet og luen gjemmer det meste av ansiktet hennes. Håret som unnslipper luen er rustrødt. Hun er lav, under en seksti, og spedbygd. Likevel fremstår hun ikke som liten. Han ser henne småløpe bortover mot huset og inn gjennom porten. Like foran inngangsdøren stanser hun. Helt stille blir hun stående der, så nær at han kan se henne trekke pusten før hun snur seg. Hun kikker ut i hagen, mens hun tar et steg bort fra døren. Langsomt går hun ned trappene. Stående i innkjørselen gnir hun hendene mot tinningene, mens hun ser mot porten.
Han holder pusten og pannen printer et fuktig avtrykk mot ruten. Han hvisker at hun er velkommen. At hun er hans andre etterlengtede gjest.

Igjen snur hun seg og går opp trappene, langsommere denne gangen. Hun står foran døren med hodet bøyd en liten stund, før hun retter seg opp. Det ser ut som om hun rister noe av seg før hun ringer på. Han undrer på om hun vet at han alltid ser henne komme. Om dette er et spill hun spiller for ham?
Han løper ned trappene idet hun trykker på ringeklokken. Han åpner døren uten betenkningstid og slipper lyset inn fra mørket.

De hilser kort, og hun henger fra seg ytterklærne på stumtjeneren. Håret faller uregjerlig nedover skuldrene når hun tar av seg luen. Hun retter på genseren, snur seg og går mot ham.
Han klemmer henne tett inntil seg. Tettere enn han bør. Og han holder henne lenge. Lenger enn han bør. Hun hviler pannen inntil ham, rekker ham midt på brystet.
Etter en stund må han gi slipp. Blikket som rettes mot hans, avkler henne. Det avslører hele hennes verden. Øynene kjenner han hver millimeter av, hver eneste fargenyanse. Øynene som sier alt det de ikke kan si høyt. Som av og til er grønne som mose og andre ganger nøttebrune. Og som i dag er flytende fra mørkebrunt rundt pupillen og gradvis grønnere ut mot den mørke kanten som avgrenser iris.

«Du blir gråere i håret for hver gang jeg ser deg,» sier hun, mens hun vandrer rundt i stuen. Kommentaren vipper. Mener hun det som et ertende stikk, eller bekymring for at han jobber for mye? Sannsynligvis det første. Han er alltid utrygg på om han klarer å skille ut nyansene i ordene hennes. Det er undertoner og overtoner. Og det er hemmeligheter mellom linjene. Så lenge hun holder ham fast med blikket, forstår han henne. Men når ordene står alene blir han usikker.
Hun har rett, håret begynner å bli grått. Skjegget har også begynt å gråne. Sammen med de gråblå øynene risikerer han snart å gå i ett fra hårspissene til haken.

«Skjegget fremhever de markerte trekkene dine,» hadde frisøren sagt. Hun bedyret at han måtte beholde det. Så da gjorde han det. Instinktivt lar han hånden gli over kinnet og haken.

«Vil du ha noe? Te? Kaffe?» Hun takker ja til te.

Han går inn på kjøkkenet som ligger ved siden av stuen. Innredningen er malt i en varm blåtone, flisene på gulvet er brune. Det lukter timian fra krydderurtene som står ved siden av vannkokeren. Urtene fulgte med matkassen han fikk levert sist uke. Han velger myntete til henne. Mens han venter på at teen skal trekke, siver motløsheten opp gjennom gulvet. Den blander seg med tanker om at dette huset ikke passer ham. Det er som en altfor stor bukse liggende hjelpeløst rundt anklene til sin nye eier.
Når han kommer inn i stuen, står hun foran peisen. Flammene får håret hennes til å gløde. Det står fint til de kalkmalte, okergule veggene. Hun tar imot tekoppen og rører så vidt ved hendene hans. Det knirker når hun setter seg i den gamle, brune skinnstolen ved vinduet.

«Hvordan går det?» Han gransker ansiktet hennes, mens hun leter etter et passende svar. Hun stryker fingrene over pannen og øynene. Skjeen røres fraværende i teen, og hun kikker ut av vinduet, ut i mørket. Bena trekkes opp i stolen, og hun sukker. «Nei ... Det går sikkert fint. Det er ikke noe nytt.» Han tror henne ikke, så han venter med å ta ordet.

«Det er bare …» Hun gir opp. Tekoppen plasseres på bordet, og hun begynner en ny vandring rundt i stuen. Mens hun går, studerer hun bøkene i bokhyllen og maleriene på veggene, før hun igjen lar blikket gli ut av vinduet. Rynken mellom øynene er blitt dypere. Etter å ha gransket det stummende mørket bak ruten, snur hun seg mot ham. Øynene speiler mørket. Han lar henne være stille og tiden gå.

Så smiler hun. Et forsiktig smil, men like fullt et ekte smil. Hun rister lett på hodet.

«Det går egentlig fint. Det er bare så mye hele tiden. En uendelig strøm av mennesker. Alle med sine spørsmål og behov.» Hendene glir gjennom håret. «Det er jo sånn for alle. Jeg vet det. Og jeg er heldig, og bør vel ikke klage.» Hun smiler halvhjertet og synker ned i stolen igjen. «De sier jeg er flink,» sier hun før han rekker å svare henne. Hodet hennes tiltes lett til siden og hun smiler. Han vet at hun begynte i ny jobb for noen måneder siden. Hun er dommer i fylkesnemnda. Eller ikke dommer, men leder, som hun stadig presiserer. Fylkesnemnda har ikke dommer. Selv har han aldri skjønt den praktiske forskjellen. Han har heller aldri forstått hvorfor hun takket ja til stillingen. Et arbeid som utelukkende består av tunge saker fylt av ubegripelig tragiske menneskeskjebner. Det er store konsekvenser ved hver eneste dom hun feller. Og så henne? Hun som ikke engang klarer å bestemme hvilken te hun vil ha? Hun som sier at hun kjenner andre menneskers smerte i hver eneste celle i sin egen spede kropp? De andre mente hun var den rette for jobben. Hun er arbeidsom, tilsynelatende besluttsom og rettferdig. Hun har flere års erfaring som jurist bak seg, og selv om hun er forholdsvis ung, fikk hun jobben i konkurranse med mange eldre kolleger. Det overrasker ham på ingen måte at de synes hun er flink.

«Er du flink?»

Spørsmålet hans blir hengende i luften over bordet som står mellom dem.

«Nei,» svarer hun og rører i teen. Det venstre ermet på genseren glir opp og avslører svalen som er tatovert inn på undersiden av håndleddet. En sort svale med todelt, spiss hale og lange vinger med stø kurs ut av håndflaten hennes.

Hun fortsetter: «Du vet at det å gjøre alt riktig ikke er det samme som å være flink?»

Hun ser utfordrende på ham. Han må smile.

«Nei, det visste jeg faktisk ikke. Men jeg regner med at du skal forklare meg forskjellen?» Hun ler. Luften blir lettere, og han senker skuldrene.

«Du vet de på skolen som alltid fikk alt riktig på prøvene og som visste hvilken side i læreboken svaret stod på?» Han nikker bekreftende. «De fikk A. Men så hadde du han som aldri hadde lest læreboken, men som likevel kunne svarene på de viktigste spørsmålene og som i tillegg helt intuitivt hadde skjønt sammenhengene på et nivå de andre bare kunne drømme om? Han som leste fagartiklene og som syntes spørsmålene på prøvene ikke var relevante med tanke på nytteverdien i den egentlige verden? Han fikk D.»

Det er selvsagt noe kategorisk, men han ser poenget. Og han ser henne. Han ser at det er her hun legger listen. Så høyt at hun er dømt til å rive den. Hver gang.

«Husker du første gang vi møttes?» Hun spør ofte om det. Han skulle gjerne svart nei, men hun ville ikke trodd ham. Bryllupet til søskenbarnet hans for to år siden. En sommerkveld på en øy langt mot nord. Blottleggende midnattssol og en kvinne som trakk på ham som huldrene i eventyrene.

«Ja, jeg husker det,» sier han og kremter. De ser på hverandre. Øynene forteller det som ingen er tjent med at sies høyt.

«Du var annerledes enn alle andre kvinner jeg kjente til. Du pratet med alle, lo høyt og danset. Du virket fri og glad.» Han lener seg frem i stolen. «Men når du snek deg ut og trodde ingen så deg, ble du sittende fortapt på en stein i havgapet. Du var selvsagt veldig pen, men det vet du. Og du lengtet etter noe som fantes langt der ute.»

Hun suger til seg hvert ord. Han veier dem nøye. Alt som sies høyt kan brukes mot ham. Alt som sies høyt kan misforstås. Ingenting som sies høyt kan tas tilbake.

Det er hennes tur. «Du var utrolig kjekk og jeg visste at du fulgte meg med blikket, når jeg satte meg på steinen. Jeg likte det.» Hun slår blikket ned i gulvet.

De hadde pratet sammen fra midnatt til frokost. Selvsagt med unntak av noen strategiske avbrekk for å unngå at de andre gjestene fattet mistanke. Samtalen hadde vært uanstrengt og spennende. Han hadde følt seg hel. Selv når hun gikk for å danse med gamle tanter og klassevenninner, hadde hun trukket på ham. Hun fikk ham til å være til stede der og da. Han følte seg betydningsfull sammen med henne. Uansett hva hun fortalte ville han vite mer.

Men alt i livet som virker for godt til å være sant, er som oftest det.

Hun var alene den natten, men hjemme ventet de på henne.

Når frokosten ble annonsert, var det betingelsesløst over. Midnattssolen hadde gjort helomvending like før den druknet i horisonten.

Det skulle gå to lange måneder før hun en dag stod på dørterskelen hans. Hun dukket opp uten antydning til forvarsel. Lønnebladene lå med ansiktene klistret ned i asfalten. Mørket forsynte seg grådigere av lyset for hver dag. Og der stod hun. Hos ham. Og ville inn.

«Vil du ha mer te?» Han har allerede reist seg. Hun flytter seg i den store stolen.

«Jeg må sikkert hjem. Jeg har tusen ting å ordne før i morgen, og de …» Ordene svelges.

«Du må bare bli litt lenger hvis du vil,» sier han. Blikket hennes vandrer. «Nei, jeg skal gå. Du har sikkert andre planer.» Hun endrer stilling på bena igjen. Koppen dreies mellom fingrene.

Han ser på henne. Han venter til hun sitter helt stille og møter blikket hans.

«Jeg skal ingen steder.»

Hun virker fortsatt ikke helt overbevist, så han tar koppen hennes og går mot kjøkkenet. Mens tevannet koker fylles rommet av musikk. Hun har tatt seg til rette i vinylsamlingen hans. Han puster lettet ut, når han hører at det er Crosby, Stills & Nash. De synger «Helplessly hoping».

Når han kommer tilbake, ligger hun i stolen med øynene lukket. Han setter lydløst fra seg koppen på bordet foran henne og finner frem en bok.

På vei ut døren strekker hun seg på tå og legger en hånd på hver side av ansiktet hans. «Takk for meg,» hvisker hun, før hun glir ut i mørket.

Han blir stående og se etter henne i døråpningen. Kveldsluften er stikkende og bringer ham besluttsomt tilbake til seg selv. Hun forsvinner rundt steingjerdet ved det store japanske kirsebærtreet. Treet lyses opp av gatelykten. Nå står det der nakent og anonymt, men om et halvt år forvandles det. Det er noe overdådig, på grensen til ødsleri, med blomstring til disse trærne. De sparer ikke på noe. De gir alt i noen få korte uker før de, som om ingenting har hendt, ikler seg enkle, grønne blader. At de ikke bærer frukt er nesten for mye å bære. De kan ikke selv velge sin skjebne.