Forlagshuset Publica © 2020

Forlagshuset Vest AS

Langgata 30

4306 SANDNES

Publica er et imprint av Forlagshuset Vest AS.

www.publicabok.no

ISBN: 9788284160863

Omslag: Hana Costelloe

Sats: Hana Costelloe

Materialet i denne publikasjon er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Publica er enhver eksemplarfremstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar.

Nr. 27

Karl Otto Vibran

drøm

hold ut

håp

Til Tullemor og Otto.

Ja, kjære Aud Sigrid, du skulle kanskje ønske at du aldri hadde utfordret meg til å skrive denne boka. Det ble en lang og krevende prosess for oss begge. Takk for at du holdt ut. Jeg dedikerer derfor boka også til deg og til Liva Kornelie, Siddy Kristiane og Henrik August.

Del 1

1

Totto

Solstrålene traff meg i øynene etter å ha reist omtrent 150 millioner kilometer ned fra sola til Haraldsgaten der jeg sto. Allikevel var strålingseffekten så kraftig at jeg ble fullstendig blendet i noen sekunder. Hodet ble fylt av et sterkt gulhvitt lys, og mange blinkende småkopier av sola brant seg fast på netthinnen. Det var som om hele stjernehimmelen var blitt svidd inn i hodet mitt. Var synet ødelagt? Jeg hadde tvunget øyelokkene bort med fingrene for å kunne se rett på sola. Det var et fullstendig håpløst eksperiment, selvfølgelig, jeg angret med det samme jeg kjente virkningen. Jeg ble stående og gni meg hardt i de kløende øynene for å få synet tilbake mens jeg tumlet ustøtt rundt på fortauet.

«Ka e’ det med deg?» undret Mattin.

«Eg prøvde å sjå rett på solå, og det svir noke inn i hekkane», svarte jeg mens jeg ristet den mørke, uregjerlige luggen vekk fra øynene.

«E’ du ’kje heilt rektige? Du kunne blitt blinde!» kom det fra Einar.

«Eg måtte bare prøva ein gong», svarte jeg.

Einar og Mattin var de første jeg ble kjent med etter at vi flyttet til Vormedal fra Kristiansand. Einar kom fra en bondegård som lå like ved oss, mens Mattin, som egentlig het Lars Martin, bodde litt lengre unna. Vi tre kamperte stadig sammen, og var selvfølgelig også samlet i Haugesund sentrum 17. mai.

Været hadde vært ganske fint hele dagen. Det var som om sola stadig smugtittet ned på oss mellom alle skyene som drev innover sildabyen. Det var altfor sjelden vi fikk se sola hos oss, syntes vi, og det var ikke rart jeg ble fristet til å gjøre et stråleeksperiment da den endelig viste seg. Som regel måtte vi subbe rundt med heldekkende regnkapper 17. mai. Skolen vår, Tuastad folkeskole, hadde toget sammen med de andre skolene på Haugalandet rundt den faste ruta i sentrum. Etter at vi hadde marsjert oss ferdig og latt som om vi lyttet til de svulstige og uoriginale talene fra 17. mai-komiteen, fikk vi fri til å gjøre hva vi ville. Planen vår var enkel: Vi skulle knaske oss fra pølsebod til pølsebod oppover Haraldsgaten i retning av det endelige målet: Ottos konditori. Der skulle vi innta desserten, en svær banansplitt hver. Jeg hadde fått på meg den sølvgrå og krageløse Beatles-jakka med de tøffe svarte sømmene over lommene. Dette hadde jeg bare drømt om, men ikke trodd på for et par dager siden. Alt gikk etter planen. Vi fikk stappet i oss rikelig med godsaker og fyrte av kinaputter også underveis, uten at magen min la noen demper på feiringen.

Jeg gikk nemlig stadig og tenkte på magekrampen jeg fikk natta til 16. mai. Den hadde vært et sant helvete, en slags smak av skjærsilden som lærer Myklebust hadde skremt oss med i religionstimene. Det var visstnok der vi havnet hvis vi ikke overholdt de ti budene. Det hadde jeg ikke klart, det var et par av budene flere av oss sleit mye med, så hva visste jeg. Kanskje jeg hadde gått for langt og noen der oppe ville sette meg på plass. Jeg hadde ikke hatt så voldsomme smerter siden fotballkampen mot Norheim. Det var den verste natta jeg hadde opplevd i mitt elleveårige liv. Smertene var så voldsomme at jeg måtte trygle Gud om nåde, selv om jeg ikke kjente ham. Jeg hadde hatt et anfall før fotballkampen også, den gangen familien ble mobbet av Vormedalsgjengen. Jeg ville ikke tåle flere sånne djevelske anfall, uansett hva de kom av, særlig ikke på 17. mai.

Magen var blitt stor og hard. Mamma hadde bestilt time hos doktor Svendsen. Jeg gledet meg ikke til å gå til legen, men mamma sa at han sikkert hadde noen medisiner som kunne få bort smertene og få orden på magen igjen. Da fikk det heller våge seg.

Noen dager etter 17. mai befant vi oss på venterommet til doktor Svendsen. Jeg begynte å lese i et Donald-blad, selv om jeg egentlig så etter et Kamp-hefte som vi gutta pleide å lese. Men de hadde vel ikke sånne krigsblad på venterommet til en doktor. Mamma likte ikke at vi leste disse heftene, men vi fikk lov likevel fordi de fortalte historier fra andre verdenskrig. Det kunne vi lære noe av, mente hun.

Vi slapp heldigvis å sitte og kjede oss særlig lenge før en dame i hvit uniform ropte oss inn. Da vi kom inn til doktor Svendsen, håndhilste han både på mamma og meg.

«Var det slik at sønnen Deres har hatt svært vondt i magen?» spurte han da vi hadde satt oss ned.

«Ja, Totto hadde fryktelig vondt i magen for noen netter siden, og jeg syntes det var best å oppsøke Dem», sa mamma. Hun satt med veska på fanget. Det så ut som om hun holdt seg fast i den. Hun så nervøs ut da hun snakket med doktoren. Jeg kjente at jeg også begynte å bli urolig. Dette var ikke likt henne. Hun fortalte hvordan jeg hadde hatt det den vonde natta, og før det på fotballkampen, om de veldige smertene, og om hvor hard og stor magen min var blitt. Da hun var ferdig med å fortelle, ba doktoren meg om å ta av meg vesten og skjorta. Jeg hadde vest utenpå skjorta, fordi mamma hadde sagt at jeg måtte fjonge meg når jeg skulle til legen. Doktor Svendsen ba meg om å legge meg på en benk med et stort og hvitt krepplignende papir på. Han begynte å klemme og klå på magen, og spurte om det var vondt der han trykket. Det var ikke vondt, enda han trykket ganske hardt. Doktor Svendsen fikk en alvorlig og tenksom mine mens han holdt på, og etter hvert trykket han magen min flat som en vestlandslefse. Jeg mistet nesten pusten av trykkingen og lå og gispet som en nytrukken småsei, slike jeg pleide å få altfor mange av når jeg fisket i sundet nedenfor butikken og postmottaket på Vormedal. Doktor Svendsen tok på seg en ekkel, tynn, nesten gjennomsiktig hanske. Han måtte gjøre en indre palpasjon, forklarte han mamma, og ba meg ta av meg buksene også. Jeg likte ikke synet av den gjennomsiktige hansken. Panikken hogg tak i meg, jeg begynte å riste på hodet. Jeg hadde absolutt ingen lyst til å bli palpert. Jeg hadde lest nok indianerbøker til å bli livredd ved tanken på å bli palpert, det låt som om jeg skulle bli skalpert.

«Nei, det vil eg hoen ikkje!» glapp det ut av meg.

«Hva behager?» utbrøt doktor Svendsen. Det venstre øyenbrynet hans føyk høyt over gullbrilleinnfatningen. Han hadde visst aldri hørt noen protestere på palpering før. Han lignet på en sadistisk nazi-offiser fra krigen, slik de ble tegnet i Kamp-bladene.

«Eg vil ikkje bli skalpalperte! E’ dokke galne?»

«Nei, nå må du ta deg sammen, Totto!» Mamma var blitt mørkerød i ansiktet, som om hun hadde tatt for mye høyfjellssol. «Dette må doktor Svendsen gjøre for å finne ut hva som feiler deg. Det kommer aldeles ikke til å gjøre vondt.»

Jeg ble ikke mye roligere av å se at han stakk pekefingeren ned i en krukke med et slimet stoff som liknet på det de eldste gutta i gjengen kalte grease. Det brukte de når de mekket biler og motorsykler. Jeg gjøs der jeg lå forsvarsløs og bukseløs på benken. Hvordan i helsike skulle jeg overleve dette? Doktor Svendsen nikket og var helt enig med mor, men så veldig truende ut der han holdt den slimete hånda si rett opp i lufta, som om han nå var forvandlet til onkel trafikkpoliti. Overmakten var for stor, og jeg måtte bare finne meg i å bli skalpalpert. Det var ingenting jeg kunne gjøre for å unnslippe dette hypersjofle eksperimentet til doktor «nazi-Svendsen». Eksperimentet tok heldigvis ikke lang tid, og gjorde heller ikke særlig vondt. Ikke på langt nær så vondt som solstråleeksperimentet mitt. Men det var bort i hampen pinlig, og jeg ble både fornærmet og flau. Det var visst ingen grenser for ydmykelser en måtte gjennomgå når man hadde vondt i magen. Han kunne nå ha advart meg om hva som skulle skje, men det gjorde han ikke. Da jeg rødmende og varm i hodet hadde tørket meg og fått på meg buksa, ba mamma meg om å gå ut og sette meg på venterommet. Doktoren og hun skulle snakke sammen alene. Jeg gikk ut av torturkammeret uten protester, satte meg, uhyre forsiktig, ned på en ledig pinnestol og fant et nytt Donald-blad. Akkurat da skulle jeg gjerne ha sittet i en mykere stol. Men lenestolene var selvsagt opptatt av folk som ikke ante hvilket hjerterått eksperiment jeg nettopp hadde vært igjennom og bare så vidt overlevd. Jeg ga meg til å lese om onkel Skrue som tok en gullmyntdusj i pengebingen sin. Det hadde jammen vært noe. Hadde jeg hatt en pengebinge som onkel Skrue, kunne jeg ikke bare badet i penger, jeg kunne også kjøpt så mange frosne leskedrikker og banansplitter jeg ville, ja, hele Ottos for den del. Jeg ville også spist biff hver dag til middag. Jeg kjente at den tanken gjorde meg godt og holdt på den så lenge jeg klarte.

2

Totto, natt til 16. mai.

Voldsomme smerter i magen rev meg brutalt ut av drømmen jeg var inne i. Hadde jeg spist noe dagen før som ville ut? Da jeg reiste meg for å gå på do, hogg det så kraftig til i magen at jeg klappet sammen på senga og ble liggende i fosterstilling. I halvsvime prøvde jeg å ta meg sammen. Det var de samme voldsomme smertene jeg hadde kjent før, som i kampen mot Norheim. Men da hadde de gått over ganske fort. Jeg håpet at de ville gjøre det nå også. Jeg dannet en bro med kroppen, strakk ut så godt jeg kunne, men krampen gikk ikke bort. Det var avsindig vondt, men jeg ville ikke skrike. Jeg var nesten tolv år, altfor gammel til å rope på mamma.

Hvordan skulle jeg få stoppet smertene? De gav seg bare ikke. Det var som om jeg fikk juling. Som om jeg ble banket opp av noen med kjempekrefter. Var det djevelen? Med hendene på magen strevde jeg for ikke å skrike, ikke grine, ikke rope på mamma. Krampen holdt på noen minutter av gangen, før det kom en pause. Pausene varte ikke lenge, og jeg lå snart og vred meg i smerter igjen. Ynket meg stadig mer, men unngikk fortsatt å skrike. De andre i huset sov. Pappa var ikke hjemme. Han var i Sør-Amerika med en båt som het Vistafjord. Smertene fortsatte å skifte mellom å eksplodere i lange, krampelignende rier for så å slippe taket i korte pauser. Hva var det som skjedde? tenkte jeg i smertepausene. Hvis det ikke var djevelen, hva var det? Hvem var det? Kunne det være høyreslegga til bokseren Ingo Johansson? «Tors Hammer» ble den kalt. Kanskje det var den som dengte løs der inne, som jabbet grassat mot nyrene. Smerteanfallene var helt ville, jeg orket ikke mer, tenkte jeg. Om dette ikke tok slutt, ville jeg enten krepere eller bli gal. Det var ikke mulig å holde ut sånne smerter. Nå måtte jeg få hjelp ovenfra. «Det e’ vel ’kje noken andre enn deg det, Gud, som kan gjera noke med djevelen. Eller med Ingo. Eg går ’kje så møkje i kjerkå, då. Du e’ kanskje ikkje så interesserte i å hjelpa ein som meg, men det heren e’ faktisk himla urettferdig. Eg e’ ein vanlege gut, og eg sverje med håndå på Bibelen at eg ikkje finn på noke mer fantaskap enn andre. Eg bønfalle deg nå som eg ligge halvdaude av krampe i magen om å få sleppa dessa smertene, det bør nå du av adle kunne ordna. Du sko verkeleg skamma deg for å la ein stakkars gut lida sånn i time itte time ei heile natt! Hvis du e’ så gode og allmektige, så stoppe du djevelskapen og lar meg sleppa dessa smertene litt brennkvikt, det hasta!»

Men Gud hørte meg ikke. Smertene herjet videre. Verken bønner eller raseri nyttet. Jeg begynte å innse at jeg kunne gå glipp av 17. mai-feiringen. Den hadde jeg gledet meg til lenge. For en gangs skyld var det meldt oppholdsvær og litt sol i Haugesund 17.mai. Jeg hadde planlagt å sprade rundt i den nye Beatles-jakka, sammen med Mattin, Einar og de andre. Vi skulle spise haugevis av is og pølser og kanskje fyre av noen kinaputter hvis sjansen bød seg. Litt etter hvert begynte smertene endelig å slippe taket. Jeg visste ikke hvor lang tid det hadde gått. Da de hadde gitt seg, kunne jeg nesten ikke tro det. Jeg lå musestille og kjente etter så forsiktig som jeg bare kunne, men ikke noe mer skjedde. Kunne det være sant? Hadde Gud reddet meg likevel?

Morgenen etter kom jeg meg opp av senga, selv om jeg følte meg helt svimeslått av Tors hammer. Ikke rart jeg var ør. Men jeg måtte opp for å gå på skolen. Vi skulle øve på sanger og marsjering og andre 17. mai-ting før barnetoget i Haugesund. Jeg sjanglet inn på badet og skvettet vann i fjeset, tok tannpussen, fikk møysommelig trukket på meg bukse og skjorte, og snublet deretter ned trappen til kjøkkenet. Der var mamma, Sigurd og Nina allerede i gang med å spise frokost. Jeg så at mamma hadde pyntet bordet med en bukett markblomster. Hun var glad i dem, og nå hadde forglemmegeiene begynt å blomstre i hagen.

De andre virket mye kvikkere enn meg. Det var så vidt jeg greide å holde øynene åpne. Jeg dumpet ned på den faste plassen min ved bordet og glodde på de andre.

«God morgen, Totto», sa mamma, «du ser ikke særlig pigg ut?»

«Det e’ eg ikkje heller. Eg heldt nesten på å døy i natt. Eg hadde så ville smerter at eg trudde eg sko krepera.»

«Det kan ’kje me henga oss for vel», kvekket Sigurd med mat i munnen.

«Hold snavlå på deg, din makk», freste jeg.

«Nei, nå får dere to ta dere sammen! Den tonen skal vi ikke ha her i huset», sa mamma og så strengt på både Sigurd og meg. «Synes dere virkelig at dette er måten å starte dagen på?»

Sigurd satt og spottet meg med blikket, og grapset et hardkokt egg utover brødskiva.

«Men hvor var det du hadde vondt, da?» spurte hun.

«Eg hadde himla vondt i magen. Eg var heilt sikker på at eg kom te’ å dø», sa jeg. Nina kikket storøyd på meg, mens Sigurd flirte hånlig.

«Jeg hørte da ingen verdens ting i natt?» sa mamma. Hun så overgitt ut mens jeg fortalte, men da jeg sa at jeg hadde forlangt at Gud måtte stoppe djevelskapen hvis jeg skulle fortsette å tro på ham, måtte hun le litt. «Stakkars deg, da. Du har jammen hatt litt av en natt. Hvorfor i all verden vekket du meg ikke?» Hun ristet på hodet.

«Eg vet ’kje.»

Mamma så uforstående på meg og ristet enda mer på hodet. «Jeg hadde bare gitt deg en Globoid, den hadde i hvert fall dempet smertene dine veldig, så hadde du fått sove i stedet.»

«Eg trur ’kje at Globoid hadde hjelpt meg mot dessa smertene.»

«Jo, jeg er helt sikker på at de hadde dempet dem i hvert fall en god del. Men når jeg tenker etter, fikk du ikke veldig vondt i magen da du spilte fotball her forleden?»

«Jo, eg fekk himla vondt i magen då me spela mot Norheim. Men då var det ikkje så vilt som i natt, det varte ikkje så lenge heller.»

«Kom smertene bare sånn av seg selv da også?» mor rynket øyenbrynene.

Jeg nikket.

«Jeg tenkte kanskje at du hadde spist noe du ikke tålte da, at det var det som skapte smertene den gangen, men hvis de har kommet tilbake igjen ...» Mamma gned seg tankefullt på haka. «Du hadde fryktelig vondt den gangen rampegjengen var her og laget kvalm også. Undres på om det kan være en sammenheng …» Hun så tenksomt ut vinduet, som om svaret lå gjemt ute i gården et sted. «Kan jeg få se på magen din? Ta opp skjorta di, er du snill.»

Jeg reiste meg fra stolen, dro opp skjorta og viste henne magen.

«Fy pokker kor feit du e’ blitt», spyttet Sigurd med mat i munnen. Det så ut som om halve frokosten forsvant ut av munnen hans.

«Hold nå snavlå di!» ropte jeg.

«Nei, nå får det virkelig være nok krangling. Jeg vil ikke ha sånt snakk her i huset, har jeg sagt! Er det forstått?» Mamma hadde reist seg og sto der i en mørk kjole med hvitt forkle knyttet rundt livet, og så på oss med det olme og strenge spesialblikket sitt. Hun virket mer hissig og oppbrakt enn hun pleide når hun kjeftet på meg og Sigurd. Det var greit for meg, for jeg orket simpelthen ikke flere kommentarer fra grasnautet som satt på andre siden av bordet. Så kikket mamma enda nøyere på magen, rynket øyenbrynene og begynte å klemme og klype med fingrene. «Jeg synes jammen den virker hard. Den buler ut også», sa hun. «Jeg har jo sett at du har lagt på deg i det siste, men har magen vært så hard før?»

«Nei, eg vett ’kje. Eg ha’kje kjent itte.»

«Det ser ut som du e’ gravide», kom det fra Sigurd-makken.

Før jeg fikk svart grasnautet, stoppet mor oss med spesialblikket sitt. Vi holdt kjeft begge to, for vi visste at det kom til å bli et sabla rabalder dersom vi trosset mor når hun var sinna. Det var kanskje spydighetene til Sigurd som samlet seg i en klump i magen min og lagde helvete for meg? Jeg var bare så vanvittig lei av dem. Han var to og et halvt år eldre enn meg og hadde kommet i stemmeskiftet og hørtes omtrent ut som en tåkelur med kikhoste når han avleverte de fjollete spydighetene sine. Det var typisk ham at han ikke forsto alvoret. Jeg kunne vært dødssyk uten at han gadd bry seg.

«Vi må få avtalt en time hos doktor Svendsen», sa mor bestemt. «Du kan ikke gå rundt med en sånn mage eller ha sånne sterke smerter til stadighet.»

Jeg var egentlig redd for leger og tannleger og andre folk med hvite uniformer, men det virket som om jeg ikke hadde noe valg nå. Mamma hadde fortsatt det strenge blikket, og da visste jeg at jeg ikke kom noen vei med protester. Dessuten hadde jeg ikke lyst på noen ny kamp mot overmakten, sånn som i natt, så det var ikke noe annet å gjøre. Det var tross alt best å la legen sjekke magen.

«Ok då», nikket jeg.

«Det er fint, Totto, da ringer jeg doktor Svendsen, og så får vi en time hos ham så fort som mulig. Så skal du se at alt ordner seg. Kanskje er det bare noen medisiner som skal til for å fikse magen din.»

Mamma fikk fram et smil og jeg smilte tilbake. Det skulle ordne seg. Jeg stolte på det mamma sa. Alt skulle bli bra, heldigvis.