Bake Kake Søte

En kriminalroman av

Jan Mehlum

Tittel: Bake kake søte

Forfatter: Jan Mehlum

www.janmehlum.no

© Publicom forlag as 2010

www.publicom.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Omslag: Publicom forlag – Benjamin Haffner

Tilrettelegging for ebok : Prograph AS

ISBN: 978-82-92526--51-4

ISBN: 978-82-92526-42-2 (trykk)

Tidligere Mehlum-utgivelser:

Gylne tider (1996)

Kalde hender (1998)

Det annet kinn (1999)

En rettferdig dom (2000)

En nødvendig død (2002)

Den siste dansen (2003)

Din eneste venn (2005)

For guds skyld (2007)

Det ingen vet (2008)

Madrugada (2009)

1

Onsdag 6. juni 2007

Alice Anderson strakte en naken, sommerbrun arm mot klokkeradioen på nattbordet, som viste presis 07.00. Hun snudde seg varsomt i sengen. Mannen ved siden av henne snorket ubekymret, slik som bare ektemenn med tro på seg selv kan gjøre. Hun ble liggende og betrakte ham mens Dagsnytt fôret henne med dagens nyheter. Selv i søvnen så han provoserende opplagt ut med sine pene ansiktstrekk og mørke, kortklippede hår. Hun kjente varmen fra den veltrente kroppen hans. I et kort øyeblikk fikk hun lyst til å stryke ham over kinnet, la fingrene løpe nedover den kraftige brystkassen, ned mot den flate magen som han var så stolt av. Han var fornøyd med seg selv. Med god grunn, mente mange. En mann med suksess. Partner i farens advokatfirma, godt likt, høy inntekt, en god far. En perfekt mann, ble det hevdet. Hun satte seg opp på sengekanten, plasserte de lange, slanke bena på gulvet og smøg seg ut av sengen. Det var stille i huset. Tid til å tenke. På hva hun skulle gjøre med livet sitt. Noen ganger, de få gangene hun var helt alene, mente hun å kjenne svaret. Senere, når hverdagens plikter trengte seg fram, druknet drømmen i trivialiteter.

Etterpå, lenge etterpå, hadde hun forsøkt å forestille seg hva som ville ha skjedd dersom hun hadde valgt å bli i sengen den morgenen. Dersom hun hadde latt seg rive med av impulsen og tatt ut den fridagen hun hadde til gode etter mange og lange overtidskvelder. Ektemannen hadde foreslått det, senest kvelden før. La oss stikke av i morgen, hadde han sagt, bare oss to. Jeg har en rolig dag i morgen, og du kan jo bare ta deg en fridag. En tur på fjorden. Båten ligger jo bare der, vi bruker den aldri. Tanken hadde vært fristende, men pliktfølelsen kom først. Et avhør som ikke kunne vente, saker som hopet seg opp, sjefer som maste. I det siste hadde hun begynt å kjenne alle stressymptomene. Nakken som strammet, ryggen som verket. Hodepinen var mest plagsom. Bare reis, du, hadde hun foreslått, du trenger å koble av, jeg tar meg av ungene.

Han hadde dratt. I virkeligheten trodde hun at han var glad til. Egentlig likte hun ikke båten hans. For det var hans båt. Han hadde kjøpt den uten å konsultere henne. Og selv om det var hans penger, hatet hun måten han hadde gjort det på. Typisk mann, bestemme seg raskt, slå til før andre fikk komme med innvendinger. Ungene hadde selvsagt vært henrykt. Han sto for alle de morsomme påfunnene i deres forhold, og det gjorde henne noen ganger pissesur. Altfor ofte, ville han nok si. Kanskje han hadde en annen. Hun hadde forsøkt å forestille seg hvordan hun ville ha reagert. Det er noe vi må snakke om. Du kjenner henne ikke. Det har ikke noe med deg å gjøre. Vi kan vel fortsatt være venner. Vi må tenke på ungene. Hun visste hvordan han ville argumentere. Som om han befant seg i en rettssal. Saklig, overbevisende, iblant med et lite smil. En mann med overbevisende argumenter. En som fikk folk til å lytte. En tiltrekkende mann. Selv hadde hun ikke sett mye på andre etter at de traff hverandre den sommeren for ti år siden da han som skulle bli hennes ektemann, dukket opp på universitetets sommerskole mens Alice var i ferd med å avslutte sin mastergrad i sosiologi. Hun var født i Oslo og levde sine første barneår der sammen med moren, som hadde både norsk og amerikansk statsborgerskap. Alice husket knapt faren, som døde før hun var fylt tre. Etter hvert bestemte moren seg for å reise tilbake til sitt opprinnelige hjemland, til den norske delen av Amerika, der hun hadde hele sin slekt. Gjennom en serie av tilfeldigheter havnet de i den lille byen Fargo i Nord-Dakota. Hun hadde tenkt mye på dette, hvordan tilfeldighetene hadde bestemt over livet hennes. Alice in Wonderland. Det var det kollegene på Kripos kalte henne. En drømmer, forkledd som overbetjent. Selv mente hun at fantasien hennes hadde hjulpet henne. Hun var fortsatt nysgjerrig. Og ennå var hun ikke blitt kynisk, slik mange av kollegene hennes var blitt. De mente de hadde sett alt, og de la ikke skjul på det. Å være kriposetterforsker var ikke et sunt yrke. Å grave i andres elendighet innebar en risiko for smittefare. Når telefonen ringte, ga det fortsatt en støkk i henne, selv etter fem år i jobben. Kofferten sto alltid klar, og hun visste aldri når hun måtte dra eller når hun var tilbake. De greie sakene havnet ikke på deres bord. Til dem kom tragediene, katastrofene og mysteriene. Hun greide ikke å venne seg til møtene med dem som var rammet. Hver gang var en ny belastning. Kollegene hennes taklet det bedre. Det mente de i hvert fall selv.

Hun merket det med det samme hun åpnet døra etter å ha tastet inngangskoden. Ansiktet til sjefen hennes, politioverbetjent Hans Thorén, hadde fått den lette rødfargen hun kjente så altfor godt. Nå sto han i gangen, rett foran henne, småtrippende, som om han skulle ha ventet i timevis. Hun var ikke mer enn et kvarter for sent ute, ingenting mot alle de sene kveldstimene hun hadde tilbrakt på jobben, uten å få noe som lignet kompensasjon. «Endelig,» sa han stramt. «Inn her.» Han pekte mot konferanserommet. «Vi har begynt.» Klokka hadde riktignok passert ti, men hun hadde en avtale om å begynne senere i dag. Meldingen fra sjefen om at hun måtte innfinne seg snarest, hadde hun ikke registrert før hun satt i bilen, på vei fra eneboligen på Nordberg. Hun fulgte viljeløst etter, irritert over at hun ikke hadde greid å svare ham med en drepende replikk.

De var der alle sammen fra Vold, de som vanligvis ble innkalt når noe alvorlig var under utvikling. Lise Holt, en dreven taktisk etterforsker, Jørn Johansen, en ung skyteglad stjerne med krigserfaring fra Forsvaret. Hun hadde for lengst plassert ham i kategorien testosteronbølle. Og den saktmodige Adolfsen, snart klar for pensjonen. Han hadde begynt å glippe med øynene under møtene. It-geniet Møller, så anonym at han gikk i ett med pc-en sin. En ukjent fyr i femtiårene med upresset, mørk dress, fippskjegg og hornbriller. Sikkert ekspert på et eller annet. Han så ut som en professor. Hun bestemte seg umiddelbart for ikke å like ham, selv om hun aldri hadde sett ham før. Politiinspektør Bottolf representerte Oslopolitiets voldsseksjon. Noe stort måtte være på gang.

Sjefen lukket omhyggelig døra, plasserte seg ved enden av bordet og bøyde seg fram mens han lot blikket gli over møtedeltakerne. «Godt,» begynte han. «Dette er professor Terje Holme.» Han pekte på fippskjegget. «Psykologspesialist,» fortsatte han og introduserte raskt de andre. Alice nikket og begynte å ane hva det kunne dreie seg om. Hun var teamets forhandlingsekspert. Thorén tok fram et ark fra en mappe han hadde foran seg. «Mellom klokken 07.30 og 07.34 i dag ble et barn bortført fra hjemmet sitt i Holmenkollveien 14.» Han hevet blikket og stirret på dem. Ingen sa noe. «Barnet, en gutt på fem år, var plassert i foreldrenes bil. En ny Range Rover,» la han til, uten ironi. Alice hadde for lenge siden fastslått at han ikke var utstyrt med noen form for humoristisk sans. «En eller flere ukjente gjerningspersoner tok seg inn i bilen, løsnet gutten fra barnesetet og forsvant med ham.» Han trykket på pc-en. «De etterlot seg en melding.» Ordene kom til syne på skjermen på veggen. Skriften var tydelig. Brevskriveren hadde brukt linjal for å tegne bokstavene.

HVIS DERE VIL SE SØNNEN DERES I LIVE, MÅ VÅRE INSTRUKSER FØLGES NØYAKTIG. POLITIET MÅ IKKE UNDER NOEN OMSTENDIGHET KONTAKTES, HELLER IKKE ANDRE. SKAFF ET BELØP TILSVARENDE 6 MILLIONER KRONER, FORDELT I 3 LIKE DELER I NORSKE KRONER, EURO OG AMERIKANSKE DOLLAR I VARIERENDE SEDLER, INGEN STORE. DE SKAL LEGGES I EN KOFFERT. PENGENE MÅ IKKE PÅ NOEN MÅTE VÆRE MERKET ELLER ETTERSPORBARE. HOLD DERE HJEMME. NÆRMERE INSTRUKSER VIL FØLGE. INNTIL VIDERE ER BARNET I GOD BEHOLD. VI OVERVÅKER ALT DERE FORETAR DERE.

«Ikke ettersporbart.» Thorén ristet på hodet. «Vanligste type papir, enkel kulepenn. Brevet lå i bilen. Og ingen avtrykk, selvsagt.»

«Vitner?» Det var testosteronfantomet.

«Ikke foreløpig. Men vi har måttet gå svært forsiktig fram.»

«Hva skal vi mene om dette brevet?» Alice så på de andre.

«En person med utdanning.» Professoren kikket fornøyd rundt seg. Det irriterte Alice. Det trengtes ingen doktorgrad for å fastslå at det var feilfritt skrevet, men ikke nødvendigvis veldig velformulert. «Hvem er denne familien?» spurte hun. «Har de så mye penger?»

«Sier navnet Stein Strømme deg noe?»

Alice ristet på hodet. De andre var tydeligvis allerede informert.

Thorén så dystert på henne. «Strømme solgte seg ut av SUPER-kjeden for et år siden. Har dere noen anelse om hva han er verdt?»

«Norges svar på Clas Ohlson.» Aldolfsen var fortsatt våken. «Han cashet ut en halv milliard.» Thorén betraktet ham irritert. Hvis han ikke likte å bli avbrutt, burde han ikke stille spørsmål, tenkte Alice. «Gutten er enebarn,» fortsatte Thorén. «William er navnet.»

«Hvordan har det seg at de brøt kidnappernes instrukser?» Alice henvendte seg til Bottolf. «Kontaktet foreldrene dere med én gang?»

Bottolf, som var en grovbygd mann i femtiårsalderen, sukket. «Strømme kjenner politimesteren personlig. Han ringte umiddelbart for å be om råd. I all fortrolighet.»

«Og det fikk han?» Alice var ikke sikker på om hun selv ville ha fulgt det rådet.

«Saken havnet direkte på vårt bord,» brøt Thorén inn, «men vi samarbeider selvsagt med voldsavsnittet.» Han så på Bottolf og kremtet før han gikk videre. Kroppsspråket hans fortalte med all tydelighet at det nå var Kripos som satt i førersetet, selv om saken fortsatt formelt ville befinne seg under Oslopolitiets jurisdiksjon. «Som dere forstår, må etterforskningen foregå i strengt hemmelige former. Inntil videre,» la han til mens han betraktet møtedeltakerne. «Vi har garantert familien fullstendig diskresjon.»

«Altså ingen aktiv etterforskning?» Testosteronfantomet så skuffet ut.

«Vi har selvsagt satt eiendommen under overvåking, likeledes all telekommunikasjon. Et team befinner seg allerede i nabohuset. Vi er klare.»

«Har vi noen ledetråder? Et sted vi kan begynne?» Alice kikket seg rundt. «Tidligere trusler, mistenkelige personer, fiender, hva som helst?»

Nå så Thorén virkelig dyster ut. «Ingenting foreløpig,» sa han kort. «Og før vi har gutten, må etterforskningen foregå i det skjulte. Pengene blir skaffet til veie nå. Strømme har gjort det helt klart at han på dette punktet ønsker å følge kidnappernes instruks.»

«Hvorfor kontaktet han oss, da?» Alice ga seg ikke.

«Han fikk vel panikk. Nå virker det som han angrer. Og hans kone er ikke fornøyd med å ha oss innblandet,» la han megetsigende til. «Hun ville helst ha håndtert situasjonen selv.»

I sitt stille sinn ga Alice henne rett. Men hun kommenterte det ikke. «Var begge foreldrene til stede da kidnappingen fant sted?»

«Kona hadde nettopp kjørt. Hun var på vei til Gardermoen for å rekke et fly. Ektemannen skulle levere sønnen i barnehagen. Strømme rakk å få tak i henne før avgang. Begge oppholder seg nå på eiendommen i Holmenkollen. Offisielt er de alene der. Bortsett fra den polske hushjelpen, da. Men hun var opptatt på kjøkkenet og så ingenting da gutten forsvant. Hevder hun,» la han megetsigende til. «Vi har satt henne under press, foreløpig uten resultat. Kidnapperne må ha kjent familiens rutiner og visst presis når de skulle slå til.»

Alice rynket pannen. «Er det så sikkert?»

«Hva mener du?»

«Hvem som helst kan jo ha kjørt inn på gårdsplassen og ventet til kysten var klar. Det eneste de trengte å vite, var at det fantes et barn i huset som skulle bringes til barnehagen. Har dere sjekket der, forresten?»

«Som jeg allerede har presisert,» Thorén virket mer enn vanlig stresset, «må vi foreløpig håndtere dette med største forsiktighet. Vi har snakket med styreren i barnehagen og informert henne, under streng taushetsplikt. Hun hadde ingenting å fortelle.»

«Kan familien ha vært overvåket?» Det var første gang Lise Holt sa noe.

«Det er naturlig å anta,» sa Thorén kort. «Men det vet vi ennå ikke.»

«Så nå avventer vi bare kidnappernes neste skritt?»

«Har du et bedre forslag?»

Det ble stille rundt bordet. Heller ikke Bottolf sa noe. Det virket som han var fornøyd med at andre hadde tatt initiativet.

«De som befinner seg i dette rommet, fungerer nå som vårt team.» Thorén forsøkte å roe seg ned. «Holt, du leder arbeidet. Legg alt annet til side og hold meg løpende underrettet. Teknikerne har installert nødvendig utstyr. Vi disponerer naboeiendommen.» Han rettet en truende pekefinger mot dem. «Denne saken må løses. Vi samarbeider fullt ut med Oslo. Dere kan rekvirere de patruljene dere trenger. Alle knutepunkter i osloregionen er satt under overvåking.» Han skjøv en mappe over mot dataspesialisten. «Her har du en foreløpig oversikt over gamle kjenninger, Møller, folk vi tror kan være aktuelle for en slik jobb. Ta kontakt med analytikerne. De har begynt å se på det. Og husk: ingen, absolutt ingen lekkasjer.»

«Hva med utlendinger?» Alice lot ham ikke få fred. «Opplegget virker ikke typisk norsk?»

«Vi har allerede etablert kontakt med Stockholm og København. I Danmark hadde de en lignende sak.» Thorén skar en grimase. «Den gikk det til helvete med.»

Alice visste hva han siktet til. Kidnappingen endte med en skyteepisode, der begge gjerningsmennene ble drept, uten at barnet var kommet til rette. Da politiet omsider fant den lille piken, var hun død. Etterlatt hjelpeløs i en skog. Hun frøs i hjel.

Etterpå gikk alt på skinner. Det var ikke første gang Alice deltok i en slik operasjon. I løpet av ettermiddagen hadde de installert seg i naboeiendommens loftsetasje. Det eldre ekteparet som bodde der, var nære bekjente av Strømme-familien, og Alice følte seg trygg på at de ikke ville lekke. Fra et takvindu hadde de oversikt, både over innkjøringen til Strømmes eiendom og over mesteparten av hagen. Sivile patruljer overvåket begge ender av Holmenkollveien. Fasttelefonen, ektefellenes mobiler og nettforbindelsen var under kontroll.

Fra kidnapperne kom det ingen signaler. Alice likte det dårlig. De forsiktige undersøkelsene de hadde vært i stand til å gjennomføre, hadde ikke gitt resultater. Selv bilen kidnapperen antakeligvis måtte ha brukt, hadde det ikke lyktes dem å identifisere. De visste ikke engang om de forholdt seg til én eller flere kidnappere. Å rive en liten gutt ut av en åpen bil krevde i prinsippet ikke store ressurser. En eventuell fluktbil kunne ha stått rett utenfor inngangen, der det ikke var mye trafikk på den tiden av døgnet. Fra veien var det ikke innsyn til huset, og flertallet av innbyggerne i strøket begynte nok senere på jobb. I den grad de i det hele tatt hadde noe arbeid, tenkte Alice. Tanken på ungene hennes, som igjen måtte greie seg med farens innsats, gjorde henne urolig. Han hadde protestert da han fikk beskjed om å komme seg hjem fra båtturen, og hun hadde ikke kunnet røpe årsaken.

Stein Strømme og hans kone Anne befant seg i stuen med telefonene liggende på bordet. De satt med armene rundt hverandre. Begge var tidlig i trettiårene, men nå så de ut som usikre tenåringer. Kona gråt stille mens hun stirret på telefonene. Ektemannen gjorde et mislykket forsøk på å holde masken. Kameraer fanget inn hele huset og sendte bildene til monitorene innsatsgruppen hadde foran seg. De hadde full kontroll over huset, eiendommen og veien utenfor. En metallkoffert med pengene sto klar på gulvet.

Da Alice gikk inn på naborommet for å få noen minutters søvn, hadde det gått 14 timer og 45 minutter siden lille William Strømme brutalt ble fjernet fra sine foreldre. Alice kunne ikke la være å tenke på hvordan femåringen hadde det nå. Bilder av misbrukte og ødelagte barn flimret foran øynene hennes der hun krøp sammen på gjestesofaen, ute av stand til å finne roen. Hun visste at de fleste kidnappere aldri hadde til hensikt å sette gisselet fri. Selv et lite barn representerte en potensiell fare for gjerningsmannen. Alice kjente seg overbevist om at det dreide seg om en mann. Hun hadde en følelse av at denne kidnapperen opererte alene, og at kidnappingen var mer enn vanlig grundig planlagt.

Hun hadde advart de andre mot å gå for aktivt fram. «Vi må ikke gjøre noe som kan provosere gjerningsmannen,» hadde hun argumentert. «La oss bare observere. Målet vårt er først og fremst å få barnet uskadd tilbake, glem ikke det. Oppklaringen får komme senere.» Ingen hadde motsagt henne, men hun følte allikevel ikke at hun hadde full støtte. Thorén var riktignok engstelig for kritikk, både fra offentligheten og fra sjefer, men samtidig var han opptatt av oppklaringsprosenter. Alice mistenkte ham for å mangle evnen til å sette seg inn i foreldrenes situasjon. Andre gisselsituasjoner kvernet rundt i hodet hennes. Barn som ble låst ned i kister og begravet levende mens kidnapperne ventet på uttelling. Hvis den ikke kom, eller alt gikk galt når skyteglade politifolk mistet kontrollen, ble gisselet overlatt til en ensom død. Hun kjente flere slike saker fra sitt andre hjemland. Hun tenkte på sine egne barn, hvordan hun ville ha reagert hvis det var dem det gjaldt, men ble brått brakt tilbake til virkeligheten. Lise Holt åpnet døra. «Nå skjer det noe, Alice.»

Hun spratt opp og var ute ved monitorene på et øyeblikk. Det var Strømmes mobil som ringte, de så det på lysblinkene og hørte lyden gjennom de installerte mikrofonene. Samtalen ville bli tatt opp mens ekspertene søkte på lokalisering. Teknologien gjorde det mulig å oppnå treff i løpet av sekunder.

Strømme bøyde seg fram og grep telefonen. «Ja?» hvisket han.

«Ta pengene med ut i Range Roveren.» Det var ikke mulig å høre om den metalliske stemmen tilhørte en mann eller en kvinne. Kidnapperen benyttet en stemmeforvrenger. «Legg kofferten på passasjersetet,» fortsatte stemmen. «Ta Sørkedalsveien mot Majorstua. Vær alene. Ingen biler i følge, verken foran eller bak. Ikke noe helikopter. Telefoner blir hjemme. Nærmere anvisning blir gitt underveis.»

«Vent.» Strømmes stemme var tynn. «Jeg vil høre William …» Samtalen ble kuttet. På headsettet fikk Alice inn en melding fra teknikerne. «Vi har abonnenten. Anne Dahl, Rathkes gate 3 på Grünerløkka. Samtalen er koblet opp gjennom basestasjonen ved Blindern.»

Det var noe som ikke stemte her. Alice tenkte febrilsk mens Lise Holt sendte ut sine instrukser. Kidnapperen ville ikke bruke identifiserbare personers mobil, med mindre det var et poeng. Strømme reiste seg usikkert fra sofaen mens ektefellen klamret seg til armen hans.

«Gjør som han sier,» kommanderte Holt gjennom høyttaleropplegget de hadde installert. «Bare følg instruksene. Vi overvåker deg hele tiden.»

De hadde snakket om dette på forhånd. Beskjeden var som forventet, men internt i gruppen hadde det vært uenighet om sporingsopplegget. Thorén hadde nærmest forlangt at de la inn en sender i kofferten. «Det utstyret vi har nå, er nesten umulig å oppdage,» hadde han argumentert. «Vi kan ikke la den sjansen gå fra oss.»

«Jeg merker meg at du bruker uttrykket nesten,» hadde Alice replisert spisst. «Hva hvis vår mann disponerer en avansert scanner? Tar du ansvaret?»

Diskusjonen hadde endt med et kompromiss. Kofferten og pengene skulle være rene, men i bilen ville de legge inn en GPS. Også her hadde Alice vært skeptisk. «Vi tar ham allikevel,» argumenterte hun, selv om hun var langt fra overbevist. De burde hatt luftdekning, men helikoptertrafikk over Oslo en sen kveld kunne virke mistenkelig. Ingen biler ville følge Strømme på synlig avstand, men de hadde flere patruljer ute som kunne følge kjøreretningen og om nødvendig gripe inn på få minutter. Alle var blitt instruert om å opptre passivt og ikke under noen omstendighet provosere fram en konflikt. Alice ville befinne seg i en av bilene, klar til å kommunisere med kidnapperen. Primært skulle barnet frigis, alt annet måtte være underordnet. En patrulje var allerede på vei til Rathkes gate, også den med beskjed om å foreta en forsiktig overvåking og rapportere før de eventuelt grep inn. Ved Majorstua ville flere patruljer være postert, alle sivile.

På veien ut mot bilene mottok Holt en beskjed over mobilen. Hun snudde seg mot Alice. «Vi har ingenting på abonnenten.»

Alice nikket. Hun var ikke overrasket. «Du holder meg oppdatert,» sa hun og smatt inn i den sivile politibilen. Sjåføren var en ung jypling. Det så ut som han gledet seg til litt action.

Den svarte Range Roveren gled sakte nedover mot Majorstua. En diger metallkoffert, stappfull av penger, lå i forsetet. 6 millioner tar stor plass. Teknikerne hadde foreslått å legge inn radiokontakt i bilen med forbindelse til politiet, men Strømme hadde nektet dem å gjøre det. «Hva om han virkelig overvåker oss? Den sjansen tar jeg ikke. Det eneste jeg ønsker, er å få overlevert pengene og få William igjen. Først da kan dere gripe inn.»

Bilen til Alice lå noen hundre meter foran Strømme. På skjermen kunne hun følge Range Roverens bevegelser. En annen patrulje fulgte bak, også den på god avstand. Ved Majorstua hadde de ytterligere to biler i beredskap. Situasjonen burde være under kontroll. Alice kjente vekten av våpenet mot hoften. Tillatelse til bevæpning var gitt, og i en av bilene befant to av politiets skarpskyttere seg. Et helikopter sto på bakken, klart til å lette på sekunder.

Det var lite trafikk. For å unngå å bli avslørt måtte de holde seg på god avstand fra Range Roveren. I Sørkedalsveien, før Ringveien, registrerte de på displayet at bilen bremset og svingte inn mot siden. Etter en kort stund økte den farten igjen. Alice hørte Lise Holts anspente ordre til en av følgebilene. «Finn ut hva som skjedde!»

Rett etter bomstasjonen, ved innkjøringen til Colosseum, svingte Range Roveren plutselig inn Fridtjof Nansens vei og stoppet foran kinoen. Strømme kom ut og så seg forvirret rundt før han gikk bort til monterne med kinoplakater og rev løs en lapp som var festet der. Etter å ha studert den i noen lange sekunder, krøllet han den sammen, stakk den i lomma og løp tilbake til Range Roveren. Der dro han kofferten ut og gikk raskt bort til en mørk Audi som sto parkert rett utenfor monterne. Alice så at Strømme plukket opp noe som måtte være nøkler på det venstre forhjulet, plasserte seg i bilen, startet opp og forsvant ned sidegata, mot Frognerparken. Hun kom ikke tidsnok til å få med seg Audiens registreringsnummer.

Mens Lise Holt sendte ut sine meldinger over radioen, fulgte Alice etter på god avstand. De holdt seg fortsatt til ordren om ikke å gå i direkte kontakt. Audien ville ikke slippe unna. Med ett innså Alice hva kidnapperen hadde planlagt. Han måtte ha innsett at Strømme ville kontakte politiet, at han ville være under overvåking, at de ville følge alle hans bevegelser. På en eller annen måte hadde Strømme mottatt en beskjed der oppe i Sørkedalsveien, og nå hadde han skaffet seg et forsprang. Alice var overbevist om at det befant seg en mobil i Audien, en de ikke kunne overvåke. Både telefonen og bilen var antakelig stjålet. Fra nå av måtte de stole på visuell kontakt.

«Hva faen er det som foregår?» Holts stemme lød stresset. Før Alice rakk å kommentere situasjonen, kom patruljen inn. «Objektet kan ha mottatt et budskap langs veien. En ung gutt ble observert på mc i høy fart på vei mot byen. Vi har satt en patrulje på ham.»

«La ham kjøre, men følg etter. Og få nå for guds skyld identifisert sykkelen.»

Alice måtte be sjåføren roe seg ned. Han kjørte altfor fort. De hadde øyekontakt med Audien, som tråklet seg kjapt gjennom bygatene et godt stykke foran dem, mens Alice rapporterte til de andre patruljene. Hun var pinlig klar over ansvaret. De hadde ikke råd til å miste Audien, men det var akkurat det som skjedde. Et sted i Pilestredet ble den borte. I noen hektiske minutter hersket det kaos. Holt sendte ut kommandoer over radioen til alle de ti patruljene som nå var mobilisert. Alle veier ut av området ble overvåket. Hadde situasjonen vært normal, ville de lagt en jernring rundt bydelen. Nå måtte søket utføres med diskresjon, og det var mange smutthull. Kidnapperen kunne ha dirigert Audien inn i en privat innkjøring, eller i en garasje. Mulighetene var mange.

Presis klokka 23.45 ble bilen på nytt observert. Holt hadde sendt opp helikopteret, og de identifiserte noe som kunne være den etterlyste Audien, på vei mot E18 i sørlig retning. Alice befant seg akkurat da ved Sentralstasjonen. «Alice, dere er nærmest. Skaff visuell kontakt med objektet hurtigst mulig,» Holts stemme var anspent, «men vær diskret.»

Sjåføren fikk endelig demonstrert kjøreferdighetene sine. Etter noen minutter skimtet de Audiens baklys. Ved hjelp av nattkikkerten trakk Alice den konklusjon at det var fluktbilen. «Vi følger etter,» rapporterte hun. «Men det er lite trafikk, vi må ligge et godt stykke bak.»

Nye meldinger ble sendt ut. Flere patruljer skulle være klare langs veien, sendt ut fra det lokale lensmannskontoret. Helikopteret hadde lagt seg i stor høyde, men ved hjelp av avansert utstyr kunne de følge utviklingen. Situasjonen var igjen under kontroll.

Ved Bekkensten tok Audien av fra E18 og svingte vestover, ned Roald Amundsens vei. Her var det enda mindre trafikk, og Alice måtte beordre sjåføren til å kjøre med slukte lykter et godt stykke bak Audien. Enda vanskeligere ble det da den svingte inn på Bekkenstenveien, i retning mot Svartskog og sjøen. Alice følte seg med ett veldig alene langs den mørke, folketomme veien, selv om hun visste at de andre patruljene ikke kunne være langt unna. I et skogholt, der det gikk en liten stikkvei, nærmest en sti inn i skogen, svingte Audien inn til veikanten. Alice beordret sjåføren til å svinge ut av veien og stoppe. Hun anslo avstanden til å være rundt fire hundre meter fram til Audien.

Døra på førersiden åpnet seg, og Strømme tok et forsiktig skritt ut mens han dro kofferten etter seg. Alice rapporterte lavt i radioen mens hun betraktet scenen gjennom nattkikkerten. Skylaget var i ferd med å sprekke opp. Månelyset kastet et trolsk skjær over landskapet. «Det ser ut som det skal skje en overlevering,» hvisket hun. «Men jeg ser ingen.»

Ikke før hadde hun uttalt ordene før en mørkkledd skikkelse kom ut av den tette skogen. På sekunder hadde han gått tett opp til Strømme og presset ham mot bilen. I hånden holdt han noe som så ut som et våpen. «Hva faen,» utbrøt sjåføren, «hva gjør vi nå?»

«Ingenting,» repliserte Alice kort. «Vi venter.»

Etter en kort diskusjon virket det som om Strømme ble beroliget. Han åpnet kofferten, åpenbart for å vise fram pengene. Etterpå rettet den fremmede våpenet mot ham, beordret ham inntil et tre og bandt ham raskt og effektivt fast. Det kunne virke som han ga Strømme en beskjed før han plasserte kofferten i Audien og startet opp med et rykk. «Følg etter,» kommanderte Alice mens hun orienterte Holt over radioen. «Pengene er overlevert. Nå må vi finne barnet.» I strid med hva Alice hadde tenkt seg, stoppet sjåføren ved Strømme og løp ut. Alice fulgte etter. Strømme var bundet og hadde fått en kraftig tape over munnen. Da de fikk revet den av, gispet han. «Kom dere unna, han er kjørt for å hente William. Han kommer tilbake med ham.» Stemmen var desperat. «For guds skyld, vi må gjøre som han sier.»

Alice betraktet scenen foran seg med kjølig distanse. Hun observerte alt på avstand, som i en film. Hun trodde ikke at kidnapperen ville komme tilbake. Han hadde fått det han var interessert i. «Hva gjør vi nå?» rapporterte hun kort til Holt.

«Følg etter. Sørg for visuell kontakt.»

«Jeg risikerer å bli sett,» innvendte hun nølende. «Bør vi ta den sjansen?»

«Det er en ordre.» Alice likte det ikke, men adlød motvillig. «Kjør,» kommanderte hun, og henvendte seg til faren, som fortsatt sto bundet. «Vær rolig, vi griper ikke inn før sønnen din er i trygghet. Vi skal bare observere.»

De skimtet Audiens baklys langt der framme. Den hadde stoppet i veikanten, føreren løp inn i skogkanten før han kom raskt ut igjen. Så startet bilen opp, satte opp farten og forsvant rundt nærmeste sving i høy hastighet.

«Jævelen stikker av.» Sjåføren bannet og økte farten. Patruljebilen var en ulv i fåreklær. Bak det tilsynelatende uskyldige utseendet befant det seg en fullblods racer.

«Ta det rolig,» ba Alice da de dundret inn i en krapp sving. «Sett ned farten, for helvete! Og sett på lyset!»

Det virket ikke som sjåføren hørte hva hun sa, hastigheten bare økte.

Synet av den vesle skikkelsen i det skarpe lyset fra patruljebilen kom til å forfølge Alice for alltid. Han kom løpende ut av skogen, med armene framfor seg. Over øynene hadde han en bred, grå industritape, surret rundt hodet. Han var kledd i en blå bukse og en åpen brun jakke med striper. På føttene hadde han små, sorte sko. Det lyse håret var bustete. Selv om det meste av ansiktet var skjult, visste Alice at han gråt. Han var redd, og han så ingenting.

Detaljene brente seg inn i bevisstheten hennes. Hun ville aldri glemme dette forferdelige øyeblikket. Den spinkle lille skikkelsen, sjåførens forsøk på å vrenge bilen unna, synet av barneansiktet mot bilens frontrute, blodet. Lyden da livet ble presset ut av den lille kroppen, skriket fra bremsene, smellet da de traff treet i veikanten, sjåførens lårbein som brakk tvers av, radioen som forgjeves kalte dem opp. Og hennes eget skrik, der hun satt fastspent i beltet og så verden falle sammen. Bylten som lå urørlig i veikanten.

Etterpå var alt stille. Til de andre kom.

Da brøt helvete løs.

Alice forholdt seg til begivenhetene med en nesten sløv likegyldighet. Fysisk var hun så godt som uskadd. Noen skrammer, en kul i pannen, et brukket håndledd.

Kidnapperen kjørte av veien noen kilometer lenger framme. Mirakuløst nok kom han seg unna, men måtte etterlate kofferten i den ødelagte bilen, en todørs utgave, der begge dørene ble ødelagt i smellet. Selv berget han seg ut gjennom et vindu. Paradoksalt nok var metallkofferten for stor. I crashet var den gått i vranglås, så millionene ble igjen i bilen.

De fant ham aldri. Han måtte ha hatt ytterligere en fluktbil stående, og på mystisk vis greide han å komme seg unna sperringene, for i de første hektiske minuttene etter ulykken var ingenting under kontroll. Det viste seg senere at han hadde leid inn en uvitende ungdom på motorsykkel for å vise fram en plakat der instruksene til Williams far ble gitt. Gjerningsmannen hadde forkledd seg så godt at de ikke fikk noe ut av det. Audien var ganske riktig stjålet, likeledes et par mobiltelefoner. Han etterlot seg få tekniske spor. Riktignok fant de DNA-materiale i bilen, men greide ikke å få fram en match. Mannen forsvant simpelthen. Selv en langvarig og omfattende politijakt forble resultatløs. Etterforskerne greide å påvise at noen sannsynligvis hadde drevet en viss form for rekognosering av familien i tiden før kidnappingen, men vitnene ga høyst ulike beskrivelser av personene som var observert. Selv ikke kjønn var de enige om. Man trakk den konklusjon at kidnapperen hadde opptrådt i ulike forkledninger. Det virket som om planen hans hadde vært å frigi gutten etter at pengene var overlevert. Faren ville sannsynligvis ha klart å komme seg løs i løpet av kort tid. Gutten ville virret omkring like i nærheten og ropt på hjelp. Under obduksjonen fant man rester av et lett bedøvelsesmiddel i kroppen hans. Ingenting tydet på at William hadde vært utsatt for brutal behandling. Legene fant ingen skader på kroppen hans. Ikke andre enn dem han var påført av politiets patruljebil. Alt ville ha løst seg hvis de ikke hadde grepet inn.

Oppvasken ble omfattende. At Thorén ble spart, forundret mange. Men han hadde gode venner, høyt oppe i systemet. Under ham, derimot, rullet hodene. Lise Holt ble flyttet over til en ubetydelig jobb, mens sjåføren til Alice sluttet frivillig i politiet. Bare Alice gikk klar. Kommisjonen som ble nedsatt for å granske tragedien, frifant henne. Men traumet red henne som en mare. Hun gikk sykemeldt et halvt år før hun orket å gå tilbake.

Ryktene sa at Thorén hadde utviklet et manisk forhold til saken, som forble uoppklart, uansett hvor mye politiet anstrengte seg. I et intervju gikk han svært langt i å sette sin stilling inn på en løsning. Vær sikker, før eller senere tar vi ham. Om det så er det siste jeg gjør.

Williams foreldre valgte ikke å gå til sak mot politiet. Men etter et år var de skilt.

To år senere var Alice så godt som restituert. Det var i hvert fall psykiaterens konklusjon. Selv visste hun at det ikke var sant. Utallige ganger vurderte hun å si opp, men politiarbeid var det eneste hun behersket. Hun valgte å gå tilbake til Kripos. Ektemannen forsto det ikke, heller ikke vennene hennes. Egentlig forsto hun det ikke selv.

Marerittet kom ikke så ofte lenger. Nå kunne det gå mange netter mellom hver gang.