JAN MEHLUM

DET ANNET KINN

KRIMINALROMAN

publicom forlag AS

Tittel: Det annet kinn
Forfatter: Jan Mehlum
www.janmehlum.no

ISBN: 978-82-92526-70-5

© Publicom forlag as 2012
Første gang utgitt i 1999.
www.publicomforlag.no
Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller
inngåtte avtaler om kopiering.

Omslag: Publicom forlag - Benjamin Haffner
Omslagsfoto: Rosmary. Brukt i hht. CC BY 2.0. Generic,
jf: http://www.flickr.com/photos/rvoegtli/4927466850/
Tilrettelagt for ebok av Prograph as

Tidligere Mehlum-utgivelser:
Gylne tider (1996)
Kalde hender (1998)
En rettferdig dom (2000)
En nødvendig død (2002)
Den siste dansen (2003)
Din eneste venn (2005)
For Guds skyld (2007)
Det ingen vet (2008)
Madrugada (2009)
Bake kake søte (2010)
Straffen (2011)

1

Bildet måtte være tatt for flere år siden. Han ville nok ha likt det selv. På meg hadde fyren alltid virket som en selvopptatt drittsekk. På dette fotografiet var håret fortsatt mørkt, tett og krøllete, og ansiktstrekkene uten de slitne furene jeg hadde registrert da jeg tilfeldigvis støtte på ham for et par måneder siden. Vi ferdes ikke i de samme kretsene til vanlig.

Overlege savnet. En nøktern melding på Tønsbergs Blads anonyme fjerdeside. Sten Löwe hadde gått ut for å ta sin vanlige kveldstur sist mandag. Ifølge hans kone presis klokka halv ti. Deretter hadde ingen sett ham. Det var nå gått fire dager. Politiet hadde fulgt sine vanlige prosedyrer og satt i gang søk og etterforskning uten å finne et eneste spor. Mannen var simpelthen forsvunnet.

Jeg tente langsomt en sigarillo og studerte avisbildet mens jeg forsøkte å forestille meg hva som kunne ha skjedd. Jeg hadde problemer med å forestille meg at en så tilsynelatende vellykket mann som Sten Löwe skulle ha tatt livet av seg. Kanskje han rett og slett var stukket av til en ny tilværelse. Rømt fra jobb, familie og omgangskrets, til en eller annen eksotisk avkrok, langt vekk fra alle påtrengende forpliktelser. Kanskje var idyllen bare et skalkeskjul. Jeg likte den forklaringen. Han var i tilfelle ikke den første som hadde tenkt i slike baner. Men derfra til å realisere ideen?

Mange praktiske problemer oppstår når et menneske forsvinner. Selv om det er all grunn til å tro at den savnede må være avgått ved døden, kan det etter loven ikke reises dødsformodningssak før tidligst etter ett år. Og hvis omstendighetene omkring forsvinningen er usikre, kan det gå så mye som ti år før en person juridisk sett kan erklæres død. Det skal ikke stor fantasi til for å forstå hvilke vanskeligheter det skaper for de som sitter igjen.

I bakgrunnen var nitimen i ferd med å tone ut. Hulda dyttet utålmodig i kjøkkenbordet med sitt triste sanktbernhardshode, med den følge at varm kaffe rant stille utover min uvanlig nystrøkne skjorte og videre nedover cordbuksene, for så å ende opp der en mann er mest sårbar. Dyret reagerte med flegmatisk ro på forbannelsene mine.

Dagens rettsmøte nærmet seg foruroligende raskt, og jeg hadde ennå ikke rukket å komme meg gjennom frokosten denne tidlige desembermorgenen. Det beskjedne avisoppslaget hadde fått meg ut av balanse. Uten å tenke meg nærmere om, slo jeg nummeret til kriminalbetjent Wilhelm Mørk på politivakta. Der i gården startet de dagen tidlig. Det var en av grunnene til at jeg foretrakk tilværelsen som selvstendig næringsdrivende, overlatt til utilregnelige klienters skiftende humør, ubegripelige handlinger og usikre betalingsevner. Selv handelsstandens ustoppelige pengebegjær var jeg villig til å tolerere for å holde fast på en siste rest av frihetsfølelse.

«Ja?» Jeg visste at Mørks hese stemme virket tiltrekkende på enkelte kvinner. På meg virket han mer som en sur grinebiter.

«Det er meg,» begynte jeg fromt. «Har du litt tid?»

«Har jeg noe valg?»

Jeg sukket, fast bestemt på å holde en vennlig tone og legge fordommene til side. Wilhelm Mørk hadde sine mørke sider, og jeg kjente for mange av dem.

«Fyren som er etterlyst i Tønsbergs Blad i dag, overlege Sten Löwe, vet du noe om den saken?»

«Ikke stort. Ikke annet enn at det er en merkelig historie.»

«Hva mener du?»

«Vi har ikke greid å finne et eneste fordømt spor. Ingenting. Han er søkk borte. Tilsynelatende helt uten grunn. Ingen forutgående depresjoner, ingen tegn på hva som kan ha skjedd. Og ikke en eneste jævel har noe ufordelaktig å si om overlege Löwe.» Mørk hørtes oppgitt ut. «Familien, venner, kolleger, ingen skjønner noe. Fyren kunne vært leder av verdikommisjonen.»

«Jaså,» sa jeg spisst.

Mørks beskrivelse virket plagsomt realistisk. Dette var en liten by. Sten Löwe var kjent som en dyktig lege og administrator, godt likt og med et svært sjarmerende vesen. Enkelte mennesker er ikke av denne verden.

«Hva med bilen hans?» Jeg hadde sett Sten Löwe bak rattet i en klassisk engelsk sportsbil, en strøken sekstitalls Austin Healey, nesten av samme klasse som min egen Jaguar. Men bare nesten.

«Tror du vi er amatører? Begge familiens biler står trygt plassert i garasjen. Det samme gjør sykler, sparkstøttinger, en gammel BSA, ski og rulleskøyter.»

Jeg overhørte ironien. «Kanskje han tok toget.»

Mørk fnyste. «Har du ikke noe bedre å komme opp med? Vi har selvfølgelig sjekket offentlige transportmidler. Ingen kan huske å ha sett ham. Vi har også gått opp turløypene hans med hunder.»

«Fyren er jo borte,» sa jeg, «men et sted må han da være. Han har vel bare stukket av uten at dere har greid å finne ut av det.»

«Tja, alt er jo mulig.» Mørk dro på det. «Men jeg skjønner ikke hvordan han skulle ha greid det uten å etterlate seg et eneste fordømt spor. Passet hans lå dessuten hjemme. Og etter hva kona sier, pleide han aldri å ha noe særlig penger på seg.»

«Kredittkort da?»

«Tja, fyren er tydeligvis ganske velstående, bankkontiene er feite. Og han har de vanlige kortene. Visa, American Express, Eurocard. Men det er ikke gjort uttak etter han forsvant. Ifølge banken er det heller ikke registrert uvanlige bevegelser i det siste. Kona har nå sørget for å få alt sperret, i tilfelle noen skulle ha knabbet kortene.»

«Har dere noen grunn til å anta det?»

«Nei, egentlig ikke. Men vi holder alle muligheter åpne. Vi trodde først vi hadde funnet noe,» fortsatte Mørk, «for da vi undersøkte familiens hytte ved Kragerø, mente en av naboene at han hadde sett Löwe der. Men det viste seg å være en uke tidligere. Han reiste ofte dit alene utenom sesongen.»

«Hva med livsforsikring?»

«Høy, men ikke påfallende. Utbetales uavhengig av dødsårsak.»

«Basert på din erfaring,» smigret jeg, «hva blir konklusjonen?»

«Et godt planlagt selvmord. Vi finner nok liketomnoen uker, selv ommange utviser en utrolig fantasi når det gjelder å gjemme seg bort. Overlegen visste nok hva han gjorde, så det kan ta litt tid.» Han gjorde en talende pause. «Hva skyldes interessen, forresten?» Mørk hadde tatt i bruk den skarpe politistemmen nå.

«Glem d… d… det,» forsøkte jeg avvæpnende. «En historie f… f… fra gamle dager. Den vil sikkert ikke interessere deg.» Stammingen hadde vært borte lenge nå. Jeg tok meg sammen. «Er det vanlig at dere til de grader står uten ledetråder når noen blir borte?»

«Niks, selv om det hender. Vi har riktignok hatt noen slike saker de siste årene. Men vanligvis lokaliserer vi de som er forsvunnet ganske raskt.»

Med en kraftanstrengelse greide jeg å rive meg løs fra frokostbordet, akkurat tidsnok til å rekke formiddagens avtaler, som sekretæren i advokatfellesskapet Fredriksen, Frydenberg og Foyn med passiviserende effektivitet hadde arrangert for meg.

Hulda forlangte at vi skulle ta veien over Slottsfjellet, der hundeeierne hadde sin faste formiddagssamling. Jeg fulgte motvillig med.

Det var lenge siden jeg hadde tenkt på Anna nå, men jeg husket fortsatt alt. Kjærligheten er en ensom ting var Ask Burlefots siste refleksjon i Rubinen. For snart tjue år siden hadde jeg slukt Agnar Mykles mesterverk for første gang. På samme tid fant Anna sin drømmeprins og droppet meg. Anna og Sten hadde framstått som det perfekte par. Mykle hadde rett. Kjærligheten var virkelig en ensom ting.

Fengslingsmøtet gikk på skinner. Tenåringen som nå kunne se fram til en stille jul bak gitteret i Sem kretsfengsel hadde ikke stort å anføre til sitt forsvar, og jeg hadde ingen hjelp å gi. Det måtte i så fall være å påpeke det faktum at han utvilsomt var født med feil foreldre, til feil tid og på feil sted. Men den slags unnskyldninger slo ikke spesielt godt an i dagens kriminalpolitiske klima. Dessuten hadde det ikke vært spesielt klokt å knabbe stereoanlegget i bilen til politimesterens kone. Det var skuffende at informasjonssystemet hos de lokale junkiene ikke var mer velutviklet. Jeg hadde ventet meg noe bedre. Jobben som fast oppnevnt forsvarer i byretten kunne være deprimerende.

Klokka var fortsatt ikke mer enn to da fru Svendsens stemme på interntelefonen skremte meg tilbake til virkeligheten. Jeg hadde vært opptatt med å studere livet på torget gjennom kontorvinduet, mens jeg egentlig burde formulere en drepende kommentar til motpartens advokat i en fillesak om et arveoppgjør. Advokatenes eneste funksjon var å spise opp den beskjedne formuen som den avdøde faren hadde vært korttenkt nok til å etterlate de to døtrene uten å spesifisere fordelingen i detalj. Det eneste oppløftende med småbytorget der nede var at handelsstandens årlige juleutstilling med eselstall, hyrder og krybber ennå ikke var kommet på plass. Vi var fortsatt tidlig i desember.

«Svend, du har besøk!»

Jeg sjekket raskt avtaleboka, som lå foran meg på det gedigne eikeskrivebordet, arvet etter min forgjenger, den en gang så ærverdige overrettssakfører Christian Salvesen. Denne ettermiddagen var et ubeskrevet blad. Altså hadde jeg ikke glemt noen avtale.

«Send ham inn,» sa jeg med tilkjempet ro mens jeg kjørte kammen gjennom håret og kommanderte Hulda ned fra gjestesofaen.

Det var ingen han. Personen som tok et forsiktig skritt inn i rommet, etter å ha stått et lite øyeblikk på dørterskelen og betraktet meg usikkert, var definitivt en kvinne. Sjokket over å se henne her var såpass sterkt at jeg i noen lange sekunder ble sittende som fastlimt i stolen, ute av stand til å si noe meningsfullt.

Vi studerte hverandre i taushet. Hun hadde forandret seg forbløffende lite. Jeg var redd hun ikke tenkte det samme om meg. Blikket hennes var fortsatt blått og skarpt, men nå var det gjemt bak eksklusive guccibriller.

Vi hadde ikke vekslet et ord på mange år. Både hun og ektemannen hadde lest medisin i utlandet. Selv valgte jeg minste motstands vei. Universitetet i Oslo, Juridisk fakultet. Etterpå hadde de såvidt jeg visste flyttet mye rundt. De etablerte seg i Tønsberg for noen år siden, da mannen fikk en overlegestilling på sentralsykehuset. Selv drev hun privatpraksis. Jeg hadde sett henne på avstand et par ganger. Det var alt.

Jeg tok meg sammen og reiste meg raskt. «Dette v… v… var en overraskelse,» sa jeg forvirret og forbannet stammedjevelen. «Det er lenge siden,» fortsatte jeg dumt.

Hun ga meg et raskt smil. Hun kjente godt mitt lille handicap. Det var verre den gangen.

«Atten år. Men jeg har lest om deg.»

Jeg sukket. En skulle ikke foreta seg for mye i småbyer som Tønsberg. Og i forbindelse med et par kriminalsaker hadde jeg blitt mer kjendis enn det jeg satte pris på. Den slags berømmelse kunne være tungt å bære i disse omgivelsene.

Vi håndhilste formelt. Hun hadde et kjølig, men personlig håndtrykk. Jeg forsøkte å børste de verste hundehårene vekk fra sofaen. Hun var nesten et hode kortere enn meg. Entoogseksti. Jeg kjente de andre målene også, og det virket ikke som de hadde forandret seg stort. Håret var helt kortklippet og rødtonet. Dét var i alle fall nytt. Den gangen hadde hun vært kornblond. Hun var kledd med skjødesløs eleganse. Svart, skinnende jakke med belte i livet. Høyhalset genser i samme farge. Mørke bukser stukket ned i svarte, små støvler. Italiensk design. Vakkert og kostbart.

Hun plasserte seg forsiktig ytterst på sofaen og så ned mens hun fingret med låsen på skulderveska. Det var nok uvant ikke å ha full kontroll. Når jeg så nærmere etter, var hun påfallende blek, og den diskrete sminken kunne ikke skjule mørke ringer under øynene.

Hun dro et velkjent avisutklipp opp fra veska. Hun hadde alltid vært direkte. «Du forstår kanskje hvorfor jeg er kommet?»

Tanken hadde slått meg. «Jeg beklager,» sa jeg medfølende. «Det er en forferdelig situasjon du er havnet i. Du trenger kanskje juridisk bistand?»

Hun nølte. «Ja, det også.»

Javel. Jeg lot henne få litt tid og pekte på avisutklippet. «Vet du ikke mer enn det som står der?»

Hun ristet på hodet. «Jeg vet ingenting. Absolutt ingenting. Det er ingen som forstår noe. Aller minst jeg.» Hun mistet noe av den selvsikre masken og så plutselig ut som en skolejente. Jeg håpet at hun ikke ville begynne å gråte.

«Fortell meg det du vet,» skjøt jeg inn, «kanskje det er noe jeg kan gjøre.» Jeg har alltid hatt vanskeligheter med å passe kjeften.

«De tror han har tatt livet av seg,» sa hun flatt. «Politiet, altså. De forsøker ikke engang å skjule det. Eller at han er på en eller annen heisatur,» fortsatte hun bittert. «De gjør egentlig ingenting.»

Det ble stille. Jeg fant det upassende å nevne at jeg hellet til de samme teoriene.

«Svend, jeg trenger hjelp til å lete, hjelp fra en som ikke blindt aksepterer politiets forklaringer. Jeg vet at Sten aldri frivillig ville ha latt oss bli sittende igjen på denne måten. Det må finnes en annen forklaring.»

Jeg studerte henne nærmere. Det måtte ha kostet henne mye å troppe opp hos meg. Visste hun nå egentlig hva hun snakket om? Etter mange år i rettsvesenet hadde jeg lært meg at det ikke er mulig å forutsi hva folk kan finne på i pressede situasjoner. Vi kan lyve, bedra og begå de mest forskrudde forbrytelser, bare virkeligheten rammer oss med tilstrekkelig tyngde. Selv den gloriebehengte overlege Sten Löwe måtte nødvendigvis inkluderes i menneskeheten. Dessuten anså jeg ikke Anna som nøytral i denne saken. Og hun var slett ingen psykiater, selv om hun var aldri så mye lege. Spesialist i allmennmedisin, hadde jeg merket meg.

Jeg renset halsen. «Det er nok ikke mye jeg kan gjøre,» begynte jeg forsiktig. «Politiet har alle ressurser som kreves. Og dessuten har de kompetanse på den slags etterforskning. Sånt har skjedd før, vet du.» Den var lite taktisk. «Jeg mener, de har erfaring.» Jeg forsøkte forgjeves å rette opp inntrykket. «Det er vanskelig for meg å finne ut noe som ikke politiet allerede vet. Dette er ikke noe detektivbyrå.»

«Kutt ut, Svend. Jeg skjønner hva du tenker. Du synes jeg er en dum, hysterisk kjerring som nekter å se sannheten i øynene. Dette er ikke som du tror!»

Den stilen kjente jeg igjen. Det var tross alt bedre enn gråt.

«Hør her,» fortsatte hun roligere. «Jeg ønsker å engasjere deg som advokat. Du tar oppdrag, ikke sant?»

Ante jeg en viss sarkasme? Jeg lurte på om hun hadde sjekket klientlisten min. Hun hadde kanskje forespurt seg hos en av mine advokatkolleger, de tilhørte alle det gode borgerskap i småbyhierarkiet. Jeg tok det for gitt at familien Löwe befant seg der. Forholdet mellom innkommende oppdrag og utgående regninger hadde hos meg en tendens til å opptre som omvendt proporsjonale størrelser. Det var egentlig logisk. Jeg likte å bruke penger, ikke å tjene dem.

Jeg var forvirret. «Hvorfor meg? Hvorfor ikke ett av de velrenommerte advokatfirmaene? Det er flere av dem i byen.» Jeg gjorde ikke engang et forsøk på å skjule ironien.

«Ikke spør,» sa hun rolig. «Kanskje fordi du er annerledes,» la hun uutgrunnelig til.

Jeg likte ikke helt situasjonen. Som vanlig hadde jeg mistet kontrollen. Nå satt jeg med et nytt oppdrag av den typen jeg kunne vært foruten. Ektemenn på rømmen. Sånt var ikke noe for meg. Men jeg følte at jeg ikke hadde noe valg. Dessuten var jeg nysgjerrig.

Vi så på hverandre. I et kort, sinnssykt øyeblikk tenkte jeg at det ville være mulig å viske ut tjue års historie og fortsette der vi en gang var.

Hun sa ingenting. Det ble meg som måtte bryte tausheten. «Det er greit, jeg skal gjøre et forsøk. Men ikke vent deg for mye.» Jeg reiste meg og gikk bort til vinduet. Der nede var torghandlerne i ferd med å pakke sammen. Ingenting er så stille som en norsk småby etter stengetid. «Hvis jeg skal være i stand til å hjelpe deg,» sa jeg og snudde meg mot henne, «så må du fortelle meg alt, også d… d… det som ikke er så behagelig.»

Hun hadde fått litt mer farge i kinnene. «Det blir enkelt. Det er ikke noe å fortelle!»

«Dessuten,» fortsatte jeg så rolig jeg kunne, «det kan tenkes at det dukker opp ting som du ikke vil sette pris på å få høre. Er d… d… du klar for det?» Jeg måtte virke som en gammel kyniker. Kanskje jeg var blitt det. «Du må gi meg fri tilgang til alt det jeg anser som relevant informasjon. Papirer, bankkonti, brev, alt mulig. Er det greit?»

«Bare gjør det du må,» sa hun stille, «alt er bedre enn denne uvissheten.»

Kanskje det. Men det var ikke alltid sånn. Noen ganger kunne det være bedre ikke å vite.

«Dere har barn, ikke sant?»

«Peder er tolv og Martin ti. De forstår ingenting, og jeg vet ikke hva jeg skal si til dem,» sa hun hjelpeløst.

«Jeg må snakke med dem også.»

«Du bestemmer,» sa hun flatt. «Jeg stoler på deg.» Hun reiste seg og åpnet veska. «Jeg har tatt med en del saker som jeg tenkte meg du ville ha nytte av.»

Hun hadde jaggu vært sikker på å få meg dit hun ville. Jeg visste ikke om jeg likte det. Hun rakte meg en mappe.

«Dette er regnskapspapirer og forretningsbrev. Det er Sten som ordner med alt sånt.» Hun ga meg navnet på mannens revisor. «Jeg har forsøkt å se på det selv, men jeg forstår meg ikke på økonomi. Kanskje du finner noe. Jeg tok også med adressebøkene hans. Og en kopi av politirapporten. Der står alt sammen, det som skjedde den kvelden han forsvant.»

Hun hadde alltid vært skremmende effektiv.

«Kontakt meg så snart du kan.» Hun reiste seg. «Du ordner vel med det formelle?»

«Jeg setter opp et forslag til en klientkontrakt. Du får den tilsendt.» Jeg kom ikke til å få dårlig samvittighet for å ta meg godt betalt her. Oppdraget skulle nok være raskt unnagjort. Folk kunne jo ikke bare forsvinne i løse lufta heller.

Nåja, i VG hadde jeg jo nylig lest om en fyr fra Tønsberg som hadde gjort akkurat det. Det spesielle med denne saken var at mannen hadde framstått som en slags UFO-spesialist. Lærer i førtiåra med fanatisk interesse for flyvende tallerkener og små grønne menn. Både media og øvrighet hadde oppfattet ham som såpass sprø at de ikke hadde tatt forsvinningsnummeret altfor alvorlig. Selv hadde fyren lenge hevdet at han sto i jevnlig kontakt med vesener fra andre solsystemer, og at han bare ventet på å bli tatt med på en tur ut i galaksene. De eneste som savnet ham, var et par gamle foreldre, som var overbevist om at deres eksentriske sønn hadde vært utsatt for en forbrytelse. Annen familie hadde han ikke hatt. Bare det at mannen hadde vært ugift, bosatt hjemme hos foreldrene, tilsynelatende uten behov for damer og andre sunne aktiviteter, hadde gjort fyren til et vellykket mobbeobjekt, både i lokalmiljøet og på skolen der han jobbet. Skoleledelsen var nå kvitt et eksentrisk problem, for det hadde vært nok av foreldre som var bekymret over denne lærerens sære interesser. Politiet var uvillig til å akseptere teorien om en forbrytelse. I den etaten var de mer tilbøyelig til å regne med at stakkaren hadde lagt på svøm utover Oslofjorden i håp om å komme i nærkontakt med sine elskede tallerkener. Ifølge UFO-ekspertene var disse mystiske objektene nemlig til stadighet å observere i farvannet rundt Færder fyr. Og ut dit var det et drøyt stykke fra den savnedes hjem på Føynland.

2

Utover kvelden ble jeg sittende og bla i dokumenter, ute av stand til å tenke på annet enn det jeg hadde fått vite om overlege Sten Löwe. Jeg var villig til å tro hvert ord av det Anna hadde fortalt. Samtidig visste jeg av erfaring at det kunne finnes helt andre forklaringer. Ytre sett virket det hele uforståelig. Han hadde sagt til Anna at han ville gå seg en kveldstur, noe han gjerne gjorde, men han hadde aldri kommet tilbake.

Löwe brukte flere turløyper. Ofte gikk han bare på Husøy, som regel på stiene langs sjøen øya rundt. Andre ganger kunne han legge ut på langtur til Nøtterøy, innover mot Tønsberg. Mannen var gammel maratonløper, men på grunn av knærne hadde han måttet legge opp for noen år siden. Derfor gikk han mye. Han hadde ikke sagt noe om hvor han hadde tenkt seg denne skjebnesvangre kvelden. Det hadde ikke meldt seg noen vitner, og det var ikke funnet noen spor. Dersom han hadde reist videre, måtte han sannsynligvis ha gått til Tønsberg, noe som ville ha tatt en times tid. Hvis han ikke hadde haiket. Noen bussforbindelse fantes ikke på dette tidspunktet. Hadde Sten Löwe planlagt et forsvinningsnummer, ville det med litt flaks ha vært en smal sak å komme seg videre fra Tønsberg uten å bli observert og gjenkjent. Politiet hadde ikke blitt varslet før godt over midnatt.

En overfladisk gjennomgang av mappene til Anna ga et bilde av en ektemann som prioriterte orden og kontroll. Dessuten var han nøye med fradragene. Alle ekstrainntekter, og de var ikke få, ble bokført over et eget firma, som han tydeligvis hadde opprettet til dette formålet. Regninger ble ordnet med autogiro, og de ble betalt i tide. Min latente skepsis mot overlegen fikk fornyet næring. Dessuten var det enkelte utgiftsposter som gjorde meg mistenksom.

Han reiste mye. Inntektene var høye, og dekket lett det jeg antok var et vanlig overklasseliv i småbyen. Her var jeg ikke på hjemmebane. Sparekontoen økte med adskillige tusenlapper hver måned, til tross for et høyt forbruk. Hvis det var hemmelige laster med i bildet, involverte de i hvert fall ikke familiens bankkonti. Og reisingen var vel både nødvendig og vanlig for en fagmann med hans renommé. Seminarer, kongresser, symposier. Overlege Löwe var indremedisiner. Lungespesialist. Jeg kjente et stikk av dårlig samvittighet da jeg tente en sigarillo. Han var ofte i Berlin. Det var visst der de hadde studert, begge to. Jeg så på klokka. For tidlig å gå hjem, for sent å jobbe. SATS lå bare noen skritt unna. Det samme gjorde Håndverkeren.

Jeg bestemte meg neste morgen, trøtt i trynet, med lett bankende hode. Jeg hadde håpet å treffe Mørk i går kveld, men han sviktet. Alternativet hadde vært langt mer tiltrekkende, i hvert fall virket det sånn i går kveld. Jeg så ikke helt bort fra at dette kunne ha sammenheng med Bache Gabrielsens konjakk. Tilværelsen som enslig mann i småbyen var ikke bare enkel.

Anna tok telefonen nesten før jeg hadde slått nummeret ferdig. Jeg kunne ikke unngå å registrere skuffelsen da hun hørte at det var meg. Det var kanskje ikke så hensynsfullt å ringe før klokka åtte om morgenen, men jeg ville ha tak i henne før hun gikk på jobb. Hun hadde fortalt at de forsøkte å leve som vanlig, selv om ingenting var normalt lenger.

«Du har ikke hørt noe mer?»

«Ingenting.»

«Beklager,» sa jeg medfølende, «men jeg har gått gjennom papirene du ga meg, og det er noe jeg lurer på.»

«Er det noe galt?» Hun var tynn i stemmen.

«Neida, d… d… dette er ren rutine.» Den som stammer, lyver, pleide min mor å si.

«Jeg er opptatt med pasienter hele dagen. Kan du komme i kveld? Hvis det passer, da,» la hun nølende til. «Det er jo fredag, og du er kanskje opptatt?»

«Neida, det går fint.» Derrick greide seg nok uten meg.

«Vi er hjemme alle tre. Du er velkommen til middag, vi spiser ved syvtiden.» Desperasjonen lå rett bak den kontrollerte stemmen. «Vi bor på Husøy, i Strandveien 3B. Du kjører inn til venstre ved butikken nede ved kaien, og deretter første stikkvei til venstre igjen. Det er lett å finne.»

Jeg visste det. Jeg hadde forlengst sjekket adressen. «Det er greit. Jeg er hos dere litt før sju. Og en annen sak,» jeg senket stemmen, «ungene dine, er det i orden at jeg stiller dem noen spørsmål?»

«Jeg har fortalt dem alt. De vet at du skal lete etter faren deres.» Hun sa det på en distansert måte, som om det dreide seg om en fremmed person og ikke ektemannen gjennom mer enn femten år. Jeg hadde aldri forstått meg på kvinner.

Denne helgen var egentlig min barnehelg. Det hadde jeg helt glemt. Men fjortenårige jenter er slett ikke barn lenger. Jeg visste at Mari uansett ikke hadde tenkt å holde sin far med selskap om kvelden, så jeg regnet med at denne middagsinvitasjonen ikke ville skape uoverkommelige problemer i vårt forhold, snarere tvert imot. Det var verre med Maris mor. Hun ville med usvikelig sikkerhet komme til å bruke denne unnlatelsessynden mot meg ved en passende anledning, og det var ingen verdens ting jeg kunne gjøre med det. Men jeg forsto meg jo ikke på kvinner.

I løpet av fredagen rakk jeg å ta noen telefoner til kortselskapene, et par banker, enkelte utvalgte forretninger, samt Löwes faste reisebyrå. Regnskapsføreren hans var også en nyttig informasjonskilde. Det er skremmende hvor lite som skal til for å skaffe seg et omfattende bilde av en persons liv, for de som vet hvordan det skal gjøres. Advokattittelen hjelper godt, selv på telefonen. Etter at jeg fikk Anna til å ringe og bekrefte oppdraget mitt, gikk alt som smurt. Og jeg var ikke engang profesjonell. Elektroniske spor kan være svært så avslørende. Forhåpentligvis kom ingen til å gå meg etter i sømmene på samme måte. Men for alle tilfellers skyld burde jeg kanskje gå over til kontanter.

Presis kvart på sju svingte jeg forsiktig inn i Strandveien, som kronglet seg gjennom den tette bebyggelsen med det trange Husøysundet rett nedenfor. Jaguaren malte stille i mørket, varmeapparatet gikk for fullt, og jeg hadde for en gangs skyld god tid. Ikke et menneske var å se utendørs. Det var kaldt og stjerneklart.

Husøy er en idyllisk liten øy, med broforbindelse til Nøtterøy og fastlandet, mindre enn en mil fra Tønsberg sentrum. Strandveien var gammel, men preget av moderne velstand. Doble garasjer, glasserte takstein og underlige tilbygg. Alt under tre terrasser kvalifiserte til stryk her. 3B representerte et unntak. Tomten var stor og usjenert. Det var vanskelig å avgjøre om det hvite huset i klassisk sørlandsstil virkelig var gammelt. De originale steinmurene gjorde utslaget. Huset var virkelig pietetsfullt restaurert. Det lyste innbydende fra smårutete vinduer.

Jeg kjørte inn på et skjermet tun og parkerte ved siden av en elegant, svart Volvo stasjonsvogn. I et langt øyeblikk ble jeg stående utenfor inngangsdøra før jeg fikk ringt på. Dette kjentes som en reise bakover i tida, og jeg visste ikke om jeg var rede for det. Hulda trengte seg på bak meg.

Anna åpnet døra umiddelbart. Hun måtte ha stått klar i gangen og ventet. Hun hadde ikke pyntet seg. Men de grå, tettsittende buksene og den høyhalsete genseren var definitivt ikke lagervare hos Adelsten. Jeg følte meg usikker. Egentlig hadde jeg alltid vært det sammen med henne.

«Fint at du kunne komme.» Det virket som hun mente det. «Vi spiser med en gang, ungene er skrubbsultne. Så kan vi heller snakke etterpå.» Hun sendte meg et usikkert smil. «Bare ta med hunden inn.» Hun hadde fått litt mer farge i kinnene nå.

Huset var varmt og innbydende. Det var billedkunst overalt. Mange kjente norske kunstnere var representert, sammen med navn som ikke sa meg noe, tyske navn. Anna hadde ikke vært spesielt kunstinteressert den gang vi kjente hverandre. Men slikt forandrer seg jo. Penger har dessuten en tendens til å bringe fram sansen for estetikk.

Hun fulgte blikket mitt. «Vi samler. Ja, det er først og fremst Sten som er eksperten. Han hadde …» Hun tok seg i det og bet seg nervøst i leppen. Hun brukte en mørk, nesten svart lebestift. «Han har det som hobby.»

En dyr hobby. Jeg hadde sett regningene for det han hadde kjøpt de siste årene. Han så det vel som investeringer.

Vi spiste på det store kjøkkenet. Pasta, salat og nystekt pariser. De to guttene hadde først vært noe reserverte, men nå lot det til at de allerede betraktet meg som en del av inventaret. De virket merkelig lite opptatt av sin forsvunne far. Bikkja var visst mer interessant for dem. Jeg hadde ikke lagt skjul på årsaken til at jeg var her, og de hadde godtatt det uten et spørsmål.

«Har mannen din hjemmekontor, eller et sted der han oppbevarer papirer og personlige saker?» Jeg hjalp Anna med å rydde av spisebordet.

«Han bruker hytta som arbeidsplass,» sa hun. «Han er ofte der. Men han har også et kontor her hjemme.»

«Jeg vil gjerne gå igjennom det.»

Hun nikket. «Selvfølgelig. Jeg har undersøkt alt, men kanskje du kan finne noe, ett eller annet som jeg har oversett. Jeg visste ikke hva jeg skulle se etter.»

Hjemmekontoret var innredet på loftet, og det var både velutstyrt og ryddig. Jeg ba om å få være alene og lukket døra. Bærbar PC, arkiver, permer, metervis med faglitteratur, alt systematisert og velordnet. Jeg satte meg ned ved skrivebordet. Plutselig ble jeg overmannet av en følelse av uhygge. Som om noen betraktet meg utenfra. Det var blitt kaldt i rommet. Jeg likte meg ikke.

Jeg så opp i taket, der det var bygget et stort vindu med panoramautsikt mot stjernehimmelen. En kraftig teleskopkikkert var montert i et stativ på gulvet. Uten å tenke meg nærmere om, stilte jeg meg bak kikkerten, skrudde på strømmen og sveipet over himmelen. Det var et imponerende syn. Plutselig fanget jeg inn et stjerneskudd. I den kraftige kikkerten ble det tegnet en lang og tydelig stripe over horisonten før lyset sloknet.

Löwe var sikkert medisiner av den klassiske skolen, naturviter og realist. Det var ikke underlig om han interesserte seg for universets hemmeligheter. UFO-læreren som forsvant hadde bodd på Føynland, øya mellom Husøy og Nøtterøy, bare et par kilometer unna. De hadde praktisk talt vært naboer.

Jeg ristet av meg spekulasjonene og vendte tilbake til virke-ligheten. Ransakingen gikk fort. Jeg fant ingenting av interesse. Det jeg allerede visste, var tilstrekkelig. Sten Löwe var ofte på hytta ved Kragerø, hadde Mørk nevnt. Han reiste gjerne alene. Det kunne stemme, for i en skrivebordsskuff hadde jeg funnet flere brukte billetter fra bilfergen til Skåtøy. Jeg brant etter å komme meg ut av dette rommet.

Det var en lettelse å være tilbake i det lune kjøkkenet. «Du har vel hørt om UFO-spesialisten som forsvant fra Føynland?» spurte jeg forsiktig. «For et halvt års tid siden. Jeg så teleskopet på kontoret. Interesserte Sten seg for sånne saker? Og kjente de hverandre?»

«Nei, det er et gammelt instrument som Sten arvet etter faren sin. Sten ante ikke hvem denne mannen var, ikke før det ble nevnt i avisene. Jeg husker vi snakket om det, at det var merkelig. Men folk her ute mener at han tok livet av seg. Det sies at han druknet seg.»

«Så det var altså ingen forbindelse mellom denne fyren og din mann?»

Hun ristet på hodet. «Hva skulle det vært? Jeg forstår ikke helt hva du vil fram til.»

Det visste ikke jeg heller.

«Vi setter oss inn i stuen. Jeg har bakt en kake,» sa hun unnskyldende.

Hun var virkelig kjørt. Jeg lurte på hvordan hun kom til å reagere på det jeg hadde å fortelle.

«Hør her, Peder,» sa jeg henvendt til tolvåringen, som satt veloppdragent i sofaen sammen med broren. «Er det noe du har kommet på som du vil fortelle meg, noe uvanlig som faren din har sagt eller gjort i det siste, hva som helst?»

Han så uforstående på meg. «Nei, ikke som jeg vet …» Han dro litt på det. «Han har vært litt hissig, blir fort sinna, lissom. Men det blir vel alle fedre?»

Jeg kunne ikke helt finne ut om han drev gjøn med meg. Guttungen var av den veslevoksne typen. Lillebroren sa ingenting, men han så i hvert fall trist ut der han satt og stirret ned i gulvet. Plutselig så han opp.

«Peder fikk mer enn meg!» Storebroren så irritert på ham.

«Hva mener du?»

«Han har bestandig med noe til oss når han har vært ute og reist. Men siste gangen fikk Peder walkman, og jeg fikk bare en kassett!»

«Du glemmer jo at du fikk nytt brett,» sa broren hissig. «Det kostet mye mer!»

Anna blandet seg inn i diskusjonen. Hun satte seg sammen med oss. «Vi har alltid vært nøye på at ungene ikke skal få alt de peker på,» sa hun forklarende. «Derfor kjøper vi ikke kostbare ting i utide. Unger har bare godt av å lære seg litt om penger og verdier.»

«Men så fikk dere altså plutselig dyre presanger,» fortsatte jeg og henvendte meg til lillebroren Martin. Han hadde tydeligvis ennå ikke lært hva ironi var. «Når var det, forresten?»

Han trakk på skuldrene. «Omtrent to uker siden,» sa han usikkert.

«Han mener en måned. Han kan ikke klokka ordentlig engang.» Storebroren var nådeløs. «Pappa hadde vært i Tyskland. Etter det har’n bare vært sur.»

«Jaså,» sa jeg ettertenksomt. Jeg henvendte meg til Anna. «Merket du noe til det?»

«Hva da?»

«Dårlig samvittighet, for eksempel.»

Noen små, røde flekker spredde seg på den slanke halsen hennes. «Kanskje det. Men han har bestandig så mye å gjøre, det ble bare verre og verre.» Hun så opp og møtte blikket mitt. «Vi har aldri tid til hverandre lenger.»

«Det er jo ingen forbrytelse,» sa jeg og gjorde et mislykket forsøk på ikke å virke sarkastisk. «Ikke er det unormalt, heller. Vil du si at dere har ekteskapsproblemer?» Jeg følte meg som en familierådgiver. Det var en uvant rolle. Ungene hadde nå mistet interessen for meg og slått seg ned foran fjernsynet. Det var på tide å komme med nøkkelspørsmålet. «Tror du han kan ha et forhold til en annen?»

«Jeg vet ikke,» sa hun usikkert. «Etter han forsvant har jegtenkt på det, selvfølgelig. Men jeg har aldri hatt noen grunn til å mistenke Sten. Vi har alltid hatt det bra sammen.»

Jeg tok opp blokka der jeg hadde notert ned enkelte detaljer om overlegens forbruksmønster. Sten Löwe hadde ikke engang gjort forsøk på å skjule spor. Og Anna hadde tydeligvis aldri kikket over ektemannens skulder når han satte opp regnskapene sine. Han fradragsførte alt, det var derfor han var så nøye med regningene. Fyren var et petimeter. Dessuten likte han ikke å betale skatt.

«Han pleide å bo på Hotel Unter den Linden når han var i Berlin, ikke sant?» Det slo meg at jeg hadde begynt å omtale Sten Löwe i fortid, som om han ikke skulle eksistere lenger.

Hun nikket. «Ja, vanligvis, tror jeg. Hvordan det?»

Jeg var ubønnhørlig. Hun hadde praktisk talt bedt om det. «Hvordan kan det ha seg at han bestiller dobbeltrom?»

«Sten liker å ha god plass. Og når du jobber så hardt som han gjør, så trenger du pene omgivelser, særlig når du er mye på reisefot. Han er litt av en estetiker,» sa hun oppklarende.

«Jeg er redd at dette ikke dreier seg om estetikk. Sist han var der, betalte han for to personer på hotellet. Middag, drinker, room-service.» Jeg var hensynsfull nok til ikke å gå i detalj. Champagnen måtte etter prisen å dømme være av mer enn middels standard, og den var levert på rommet etter klokka 2400. En enslig mann i baren bestiller dessuten ikke konsekvent doble sett av drinker.

Det ble stille rundt oss. En dempet lyd fra fjernsynet i den andre enden av stua fortalte meg at dette var en tilsynelatende vanlig fredagskveld. Potetgull, Norge Rundt og familieidyll. Jeg sa ingenting. Anna hadde snudd ryggen til meg. Nå sto hun og stirret ut i den mørke høstkvelden. Skuldrene var smale, nakken bar og ubeskyttet. Jeg måtte beherske en stadig sterkere trang til å legge armene rundt henne. Dilemmaet løste seg da hun brått vendte seg rundt. Hun var blitt hvit i ansiktet.

«Er det der han er,» spurte hun tonløst, «i Berlin?»

«Mye kan tyde på det. Sier navnet Sabine Schenk deg noe?»

«Det lyder kjent. Men akkurat nå husker jeg ikke …» Hun virket liten og sårbar. Legeautoriteten var som blåst bort. «Mener du grafikeren?» hun så usikkert bort på et nonfigurativt grafisk blad som hang på veggen rett ved siden av oss. «Er det henne?»

«Kanskje. Mannen din har kjøpt flere trykk av henne. Dessuten kvitterte hun for champagnen.» Det bare glapp ut av meg. «Det var da jeg ble oppmerksom på navnet.»

Jeg unnlot å fortelle om lange telefonsamtaler fra hotellrommet til Sabine Schenks mobil, en serie av blomsterhilsener, for ikke å snakke om armbåndet, tilpasset hennes mål og levert til hennes adresse. Dette var kanskje en trist historie. Men direkte uvanlig var den ikke.

«Du trenger kanskje ikke mer hjelp av meg nå?» spurte jeg forhåpningsfullt. «Han dukker nok snart opp igjen. Så får du heller vurdere hva du da vil gjøre. Og ikke spør meg om råd,» la jeg til. På en forunderlig måte følte jeg meg ansvarlig. Mannens kollektive skyldfølelse. Ifølge min ekskone var jeg ikke engang i stand til å utvikle individuell skyldfølelse.

«Kan du dra dit for meg, til Berlin mener jeg?» Stemmen var spak og usikker. «Jeg må få visshet om hva som har skjedd. Og det er umulig for meg å slippe fra akkurat nå.» Hun så bort på de to guttene, som satt fredelig foran fjernsynet. «Tilsynelatende greier de seg bra, men det er bare på overflaten. Jeg vet hvor vondt de har det. Jeg kan ikke reise fra dem nå!»

Jeg trakk på skuldrene. «Hva kan jeg utrette i Berlin?» Det var akkurat denne situasjonen jeg hadde ønsket å unngå. Jeg hadde mer enn nok med mine egne problemer.

«Jeg vil bare vite, ikke noe annet. Ingen konfrontasjoner, ingen forhandlinger. Jeg greier ikke å gå videre med mitt eget liv før jeg er hundre prosent sikker på at Sten er i live og at han frivillig har valgt å forlate oss.»

Sånn ble det. Før jeg forlot Strandveien den kvelden, hadde jeg lovet Anna straks å komme meg til Berlin for å skaffe bevis for hva som hadde skjedd med prakteksemplaret av en ektemann. Fortsatt tvilte hun på min historie. Hvor godtroende går det an å bli?

3

Allerede mandag formiddag var jeg på vei. Widerøe flyr direkte til gamle Tempelhof, midt i metropolen. Den legendariske flyplassen som sikret berlinerne forsyninger under Sovjets blokade, den gangen for lenge siden, i begynnelsen av den kalde krigen. Nå virket Berlin som en eneste stor byggeplass.

I motsetning til den snobbete overlege Sten Löwe, hadde jeg skaffet meg et billig, lite hotel i Kreuzberg, en særdeles internasjonal bydel, bare ti små minutter med taxi fra flyplassen. Det passet bra av en annen grunn også. Grafikeren Sabine Schenk bodde i dette området. I går kveld hadde jeg ringt for å forsikre meg om at hun var å treffe. «Ich bin es, Sabine Schenk. Wer spricht da?» Det hadde jeg absolutt ikke tenkt å fortelle. Jeg likte stemmen hennes. Den ble riktignok etter hvert irritert da jeg ikke hadde noe å si. Men det hørtes ikke ut som hun ble skremt av litt pusting i telefonen. Jeg hadde vurdert flere muligheter, men blitt stående igjen med den enkleste; å møte opp for å se med egne øyne. Å spørre på forhånd ville ikke gi resultater. Overlegen hadde etter alt å dømme selv valgt å gå i dekning, og det var ikke særlig sannsynlig at han ville betro seg til meg i telefonen, når han ikke engang hadde kontaktet sin nærmeste familie.

Anna hadde gitt meg en brosjyre fra en utstilling der unge frøken Schenk var avbildet. Hun så unektelig fascinerende ut, selv om fotografiet var utydelig. Jeg hadde studert det nøye. Et smalt, markert ansikt, omkranset av mørkt, krøllete hår. Spesielt likte jeg øynene hennes, de utstrålte mye livsglede og litt galskap. Det burde ikke bli vanskelig å gjenkjenne henne. Hun virket uventet ung, kanskje i slutten av tjueåra. For ung for megog definitivt for ung for overlege Löwe, som var minst to år eldre enn meg. Hun bodde i Hallesches Ufer, ei trang gate ved kanalen, med gamle leiegårder og små, spennende kaféer.

Klokka var presis sju om kvelden da jeg sto utenfor nummer 56, der Sabine Schenk ifølge telefonkatalogen hørte hjemme. I første etasje var det et par kneiper, resten av huset så ut til å bestå av leiligheter. Navneskiltene ved inngangen antydet at Sabine Schenk bodde i tredje etasje og hadde atelier hjemme. Inngangsdøra nede var låst, og jeg tok ikke sjansen på å bruke dørtelefonen. Ut fra planter, gardiner og plakater i vinduene var det lett å gjette seg til hvilken leilighet som var Sabine Schenks. Det var lys der oppe, og ved et par anledninger skimtet jeg skygger i vinduene.

Ei eldre dame hadde lenge betraktet meg skeptisk fra en utkikkspost i et vindu i første etasje, og da jeg hadde røkt fire sigarilloer og vært nødt til å flytte meg flere ganger for ikke å virke påfallende synlig, var jeg nær ved å gi opp. Jeg trakk inn i bakgården og bestemte meg for å holde ut enda en stund. I forhold til innsatsen var betalingen tross alt god.

Etter en times tid løste problemet seg. Utgangsdøra ble åpnet, og ut kom en kvinne jeg gjenkjente som Sabine Schenk. Hun var alene. Sort, tettsittende ullgenser, stramme jeans, masse krøllete hår, et fargerikt skjerf slengt rundt halsen. Fotografiet hadde ikke løyet. Jeg gjemte meg bak en parkert kassevogn da hun passerte meg så nær at jeg kunne ha tatt på henne. Hun snudde seg og vinket. Bak gardinene skimtet jeg en skikkelse.

Hun gikk med raske skritt langs kanalen, mens jeg fulgte etter på betryggende avstand. Allerede etter et par hundre meter stoppet hun foran en kafé på hjørnet rett før broen over mot de sentrale delene av Kreuzberg og kikket seg rundt. Hun så nervøs ut. Etter å ha sjekket klokka et par ganger, forsvant hun inn.

Det var lite folk i kafeen. Jeg ventet noen minutter utenfor før jeg ruslet inn og slo meg diskret ned ved enden av baren, med god utsikt til resten av lokalet. Jeg betraktet Sabine Schenk fra siden. Hun satt alene ved et vindusbord, trommet med fingrene og så seg stadig rundt mens hun kjederøkte. Hun hadde en nydelig profil. Plutselig følte jeg meg fordømt ensom. Jeg kjente ikke en sjel i denne byen, og her satt denne flotte dama bare noen meter fra meg, fullstendig utilnærmelig. Hun hadde riktignok kastet et par blikk i min retning, men det hun da hadde registrert var visst mindre interessant enn reklameskiltet på veggen bak meg. Absolut Vodka, et annet skandinavisk tilbud. Hun kunne like gjerne ha befunnet seg på den andre siden av kloden.

Jeg fisket opp en ny sigarillo og vinket på en øl mens jeg reflekterte over hvordan jeg var havnet i denne situasjonen da saker og ting begynte å skje. En meget pikant kvinne gjorde sin entré i lokalet. Hun stoppet opp et øyeblikk og så seg rundt før hun gikk målbevisst bort til Sabine Schenks bord. Denne kvinnen var litt eldre, nærmere min aldersgruppe. Hun var høy og slank, med klassiske trekk, og det så ut som om hun eide stedet. Hun var definitivt ikke min type.

Sabine Schenk reiste seg usikkert. De håndhilste. Det virket ikke som om de kjente hverandre. Stemningen virket spent, nesten fiendtlig da begge slo seg ned ved bordet. Den høyeste tok initiativet og det gikk ikke lang tid før begge to var blitt ganske opphisset. Det var umulig å høre hva de diskuterte, for barkeeperen hadde skrudd opp musikken. Bordet mellom oss var dessuten blitt okkupert av en gjeng støyende ungdommer som ødela mine begrensede muligheter til å forstå argumentene som freste mellom damene. Jeg fikk ikke med meg et eneste ord av diskusjonen, men var tilbøyelig til å holde med Sabine Schenk.

Stemningen var i ferd med å nå bristepunktet da begge reiste seg og stirret giftig på hverandre. Sabine Schenk sparket til en stol som sto i veien da hun rygget ut og passerte rett forbi meg. «Es ist mir scheissegal, was Sie glauben. Können Sie das verstehen, Frau Doktor Ulrich!» glefset hun og stirret på den andre kvinnen, som var blitt stående igjen ved bordet. Navnet virket kjent. «Und rufen Sie mich bitte nicht mehr an!» Sabine Schenk tok seg nesten ikke tid til å åpne døra før hun trampet ut. Håret sto som en svart skog rundt hodet. Hun var lynende forbannet. Men hun hadde tårer i øynene.

Mens jeg forsøkte å holde følge med Sabine Schenk, som nå småsprang tilbake til leiegården, prøvde jeg å huske hvor jeg hadde navnet fra. Doktor Ulrich. En gjenganger i papirene til Sten Löwe, i korrespondansen med kollegene på forskningsprosjektet ved klinikken på Freie Universität Berlin. Renate Ulrich, dr. med. Professor og forskningsleder. Jeg hadde sett for meg en streng madam i sekstiårsalderen.

Sabine Schenk låste opp og strenet rett inn i oppgangen uten å kaste så mye som et blikk bakover. Døra smalt igjen foran meg da jeg forsøkte å sette foten imellom, mens hun løp oppover trappa. Jeg bestemte meg for å sjekke bakgården nærmere. Jeg merket meg at det gikk et solid nedløpsrør fra takrenna langs veggen utenfor Sabine Schenks leilighet, forbi de små luftebalkongene som tydeligvis hørte til hver leilighet. Jeg ville bare ha en rask bekreftelse. Deretter kunne jeg dra hjem og fortsette å leve et forholdsvis normalt liv. Det lille digitalkameraet i jakkelomma var så lyssterkt at det nok skulle greie å fange inn både overlege Löwe og hans dårlige samvittighet.

Klokka var ikke mer enn drøyt ni, og det var fremdeles for mye folk ute. Men siden avstanden mellom kneipene i strøket var behagelig kort, greide jeg uten problemer å slå i hjel et par timer, denne gangen ved hjelp av lokal brandy. Den var milevis fra Bache Gabrielsens standard.

Stjernehimmelen lyste over Berlin da jeg lusket inn i bakgården og tok spenntak rundt nedløpsrøret. Den var solid festet med beslag og bolter i veggen med omtrent en meters mellomrom, og jeg brukte disse til å hale meg oppover. Det var blitt såpass mørkt at jeg ikke kunne se den harde gårdsplassen under meg. Jeg fant det mer interessant å vende blikket oppover. Akkurat som sist jeg studerte stjernene, kjente jeg også nå en ubehagelig følelse av uhygge. Denne gangen var det jo mer forståelig.

Mens jeg hadde ventet, var det blitt mørkt i første og annen etasje. Hos Sabine Schenk var det dempet belysning og nattmusikk. Nat King Cole svingte seg i duett med datteren. Selv om jeg visste at det var juks, lød det fint. Og romantisk. Ideelt for meg, som hang der klistret fast til en kald murvegg i en førkrigsgård i Berlins kurderbydel. Jeg burde holdt meg hjemme i Tønsberg, gått tur med en forsømt hund, tatt min vitebegjærlige datter med på kino og spilt fredelige sjakkpartier med Wilhelm Mørk. I stedet svingte jeg meg nå pesende over kanten på balkongen i tredje etasje og ramlet sprellende ned på gulvet, der jeg i noen lange sekunder ble liggende stille og lytte. Det eneste jeg kunne høre var mine egne hjerteslag, sammen med gamle Nats myke røst. Too young. Det slo meg plutselig at jeg enda ikke hadde vurdert hvordan jeg skulle komme meg ned igjen. Det kunne bli vanskeligere å fire seg ned langs nedløpsrøret enn det hadde vært å klatre opp der.

Jeg reiste meg opp på knærne, dro kameraet opp av lomma og kikket forsiktig inn vinduet. Ei kjempesvær messingseng fylte nesten hele rommet. Et spotlight i taket plasserte en tynn lysstråle midt i senga. Den var tom, men jeg hadde fantasi nok til å forestille meg hvordan Sabine Schenk ville tatt seg ut der. Min forståelse for kikkere var for øyeblikket klart økende.

Ved å strekke meg ut over balkongen greide jeg akkurat å få et glimt inn i rommet ved siden av, der musikken kom fra. Sabine Schenk satt sammenkrøpet i en svær lenestol. Hun stirret anspent i min retning, mer vaktsomt enn det jeg satte pris på. Det faktum at hun umulig kunne se meg der ute i mørket, virket slett ikke beroligende.

En mann satt i en sofa med ryggen mot meg. Jeg kunne bare se ham bakfra. Mørkt, krøllete hår, med grå striper, lange bein som strakte seg avslappet ut over gulvet. Jeg syntes jeg dro kjensel på det bakhodet. På bordet mellom dem sto det en nesten tom flaske rødvin. Det var de tre glassene på bordet som bekymret meg.

Jeg rakk ikke helt å tenke igjennom konsekvensene av denne observasjonen før jeg hørte knirkingen fra balkongdøra bak meg. Akkurat da jeg var i ferd med å snu meg, ble jeg med drepende tyngde presset ned mot rekkverket. Noen holdt meg med et jerngrep rundt halsen og skjøv meg ut over rekkverket med stø kurs for asfalten langt der nede. Idet jeg holdt på å tippe over kanten, løsnet grepet rundt halsen noe. «Warten Sie, b… b… bitte!» gurglet jeg og sendte en vennlig tanke til stipendet som en gang i en fjern studietid hadde brakt meg til et utvekslingssemester i Hamburg. Der lærte jeg i hvert fall tysk.

«Har du lyst til å si noe?» lød det ironisk bak meg. Stemmen var overraskende velmodulert og lys, nesten feminin. Etter grepet å dømme, hadde jeg ventet meg et gorillagrynt. «Hva med en forklaring, for eksempel?» fortsatte den sarkastisk.

Nå blandet også Sabine Schenk seg inn. «Vær forsiktig så han ikke faller ut!» Jeg likte det innspillet hun kom med.

Udyret sukket oppgitt, dro meg ned fra balkongkanten og slepte meg etter halsen inn døra, gjennom soverommet og inn i den store stua, som nå var ubehagelig godt opplyst. «Dette er mer enn du fortjener!» Jeg forsto at hentydningen var myntet på meg.

Tre uvennlige ansikter betraktet meg der jeg lå på gulvet og strevde med å gjenvinne en viss form for verdighet, noe som viste seg å være et håpløst prosjekt. Det er vanskelig å føre noen likeverdig samtale med folk som står og ser ned på deg. Derfor forsøkte jeg å kravle meg opp på beina. Ryggen verket og halsen var øm.

Gorillaen stoppet meg i forsøket. «Bare bli liggende,» sa han med truende høflighet. «Du passer bedre der nede.» Fyren innbilte seg visst at han hadde humoristisk sans. Han måtte ha stått gjemt bak døra på soverommet mens jeg intetanende strevde med å komme meg opp på balkongen.

Jeg festet blikket på tredjemann, som så langt ikke hadde ytret et eneste ord. Den bedrøvelige sannheten gikk sakte opp for meg. Jeg hadde tatt blodig feil. Selv fra min posisjon på det blankskurte furugulvet kunne jeg nå se at det slett ikke var overlege Sten Löwe jeg hadde stående lent over meg. Riktignok kunne han med litt velvilje sies å ligne. Det hjalp bare ikke.

«Jeg er a… a… advokat. Jeg leter etter Sten Löwe,» sa jeg. Det syntes ikke å gjøre noe inntrykk på de tilstedeværende. «Hvor er han?» fortsatte jeg og forsøkte å se strengt på Sabine Schenk. «Jeg k… k… kjenner hele historien. Overlege Löwe, din norske elsker.» Angrep er det beste forsvar. «Mannen har familie, noen som bryr seg. De vil gjerne ha en forklaring. Det er vel ikke for mye forlangt?»

De to mannfolkene så ut som spørsmålstegn, mens Sabine reagerte sterkt. «Du er den andre i dag som påstår noe sånt. Han er ikke her. Jeg aner ikke hvor han er. Dessuten gir jeg faen!» Hun trampet hissig i gulvet. Jeg gjenkjente reaksjonen fra kafeen.

Situasjonen begynte å bli mildest talt uklar. Bedre ble det ikke da gorillaen la armen rundt han som ikke var Sten Löwe og ga ham et kyss av det mer erotiske slaget. «Vi setter oss, kjære. Han der representerer ingen trussel.»

Fyren pekte på meg. Paret plasserte seg tett sammen i sofaen, mens jeg nølende reiste meg på vaklende bein. Nå hadde jeg helt mistet grepet. Sabine Schenk så usikkert på meg.

Akkurat da ringte telefonen. Sabine Schenk tok den. «Ja, Frau Schmidt. Du hadde helt rett, men vi har situasjonen under kontroll nå. Du trenger ikke å engste deg mer, han ser ikke videre farlig ut. Og takk for at du passer så godt på meg.»

Den gamle kjerringa i vinduet. Hun måtte ha varslet dem om mitt amatørmessige spionasjetokt.

«Hent en flaske vin til, Sabine,» sa tredjemannen vennlig. «Og ta med et glass til vår nye venn.» Han var tydeligvis ’the good guy’ i denne forunderlige forsamlingen. «Vi trenger å snakke sammen. Du er norsk, ikke sant?» Var det virkelig så tydelig? «Ein schönes Land. Vi elsker å reise i Norge, nicht wahr?» Han så ømt på gorillaen og videre, ikke fullt så kjærlig, ned på meg. «Hva var navnet, sa du?»

«F… F… Foyn,» sa jeg nølende. «Svend Foyn, advokat.»

«Kurt. Lyriker.» Han la en velpleid hand på underarmen til muskelbunten. «Og dette er Hansi. Også kalt der Grosse.» Det lød sannsynlig.

Vi plasserte oss rundt bordet. Stemningen var fremdeles litt anspent. Sabine Schenk helte i rødvin, mens gorillaen dempet lyset og skrudde ned stereoanlegget. Han var enormt muskuløs, men ganske kort. Med glattbarbert skalle, stram, hvit t-skjorte, dinglende gullringer i ørene og en ytterst feminin stemme var han et vandrende paradoks. Kjæresten var lang, tynn og ulenkelig, elegant kledd i svart. Fingrene hans lyste av edle steiner og gull. Det var han som førte ordet.

«La oss nå få din versjon av denne interessante begivenheten, herr Foyn,» sa han slepent. «Bruker dere ikke trapper i Norge? Hvorfor ringte du ikke bare på?»

«Jeg regnet ikke m… m… med å bli sluppet inn,» sa jeg spakt. «Löwes k… k… kone har sendt meg,» forklarte jeg opplysende, «frøken Schenk har hygget seg med mannen hennes, og nå er fyren sporløst forsvunnet. Jeg var sikker på at han befant seg her.» Helt overbevist om det motsatte var jeg fortsatt ikke.

Sabine Schenk røkte nervøst. «Ja, det er riktig at vi har hatt et forhold,» sa hun innbitt. «Jeg var en idiot. Til meg fortalte han at han var skilt for flere år siden, at han gjerne ville flytte til Berlin, men at hensynet til de to barna ikke tillot det nå. Han skulle besøkt meg for tre dager siden. Det var i hvert fall det han fortalte.»

«Dukket han ikke opp?»

Hun ristet på hodet. «Jeg hørte ingenting. Så ringte jeg sykehuset i Norge, der han arbeider. De fortalte at han var savnet og at ingen ante hvor han befant seg.» Hun stoppet opp, og igjen så jeg at hun hadde tårer i øynene. «De sa jeg burde snakke med hans kone.»

«Jaså,» sa jeg megetsigende og unnlot å vri kniven rundt i såret. Noen av oss vil alltid være godtroende.

Hun tente enda en sigarett. Lungespesialisten burde ha gjort noe med disse røykevanene hennes. «Jeg hadde en mistanke,» innrømmet hun, «men allikevel var det jævlig å få høre det.»

Ikke bare for deg, tenkte jeg, men fant det upassende å ta opp det poenget nå. «Hvor kommer så professor Ulrich inn i bildet?»

Sabine Schenk skvatt til. «Kjenner du henne?»

«Bare av omtale. Men jeg så dere sammen. Dessuten hørte jeg avskjedsreplikken din.»

Hun studerte meg med fornyet interesse. «Jeg visste jeg hadde sett deg før. Du fulgte etter meg.»

Jeg trengte den oppmuntringen.

«Hun ringte meg i dag morges og spurte etter overlege Löwe, forklarte at hun var kollega og en god venn av Sten. Jeg sa bare som sant var, at jeg ikke visste hvor han oppholdt seg, men at det i hvert fall ikke var her.» Hun så oppgitt på meg. «Hun var rett og slett truende og forlangte å få treffe meg.»

«Hvordan visste hun om deg?»

«Hun hadde vel hatt sine mistanker og spionerte på oss.» Sabine Schenk så forlegent ned. «På hotellet.»

«La meg nå få dette helt klart,» sa jeg. «Hadde Sten Löwe et forhold også til denne professoren, sjefen hans?»

Ikke det at det trengte å være noe hinder, mannen hadde en beundringsverdig kapasitet. Dette var reine såpeoperaen. Det måtte være noe med denne fyren, noe jeg ikke hadde forstått. Damene sto i kø, og Sten Löwe hadde tydeligvis ikke evnen til å si nei. Men jeg forsto meg jo ikke på kvinner.

«Hun påsto det,» fortsatte Sabine Schenk innbitt, «og det er sikkert sant. Hun var overbevist om at Sten nå bodde hos meg.»

«Da var det altså minst to av oss. Kanskje du vet om enda flere, mens vi er i gang?» Min mor hadde alltid hevdet at sarkasmene mine ville føre meg ut i elendighet.

Sabine Schenk sto på spranget til å tømme vinglasset i ansiktet mitt da den lange resolutt grep inn. «Ta det med ro nå, Sabine. Det er din kjære overlege som er problemet, ikke vår norske venn.» Han pekte inkluderende på meg. «Hent noen flasker til. Jeg foreslår at vi drikker oss fulle. Verre enn dette kan det ikke bli.»

Jeg likte den ideen.

Kroppsfantomet trakk opp flaskene. Han viste seg å være professor. I kunsthistorie. De var åpenbart begge gode venner av Sabine, og for anledningen innkalt som beskyttelse mot angrep fra den forsmådde elskerinnen og andre mulige ofre for den virile overlegens amorøse eventyr. Dessuten var de oppover ørene forelsket. Det var til å bli misunnelig av.

Mens vi konsumerte resten av Sabine Schenks vinlager, ga jeg dem hele historien, også det som skjedde for snart tjue år siden. Og for en gangs skyld opplevde jeg å bli forstått. Turtelduene utnevnte meg sporenstreks til ’Romantiker des Jahrhunderts’, og selv Sabine så på meg med et nytt blikk. På en måte hadde vi noe felles. Hun hadde også behov for å glemme enkelte feiltrinn. Jeg var havnet blant venner.

«Jeg gir blaffen i omSten er gift,» sa Sabine uoppfordret. «Og elskerinnene hans interesserer meg overhodet ikke. Det jævlige var at han løy.» Hun så granskende på meg. «Hva tror du kan ha hendt med ham?»

«Sant å si har jeg ikke peiling. Kanskje han har gått i kloster.» Det var vanskelig å forestille seg at han noen gang ville komme til å framstå som en angrende synder. Men mirakler hadde skjedd før. Her var han i hvert fall ikke.

En gang i løpet av natta forsvant Kurt og der Grosse til en eller annen nattklubb. Sabine og jeg ble sittende igjen i hver vår ende av sofaen. All årgangsvinen hadde gjort oss lykkelig sløve. Jeg studerte profilen hennes. Den var enda mer tiltrekkende enn tidligere på kvelden. Jeg likte alt ved henne. Nesten. Sabines forhold til overlege Stein Löwe lå utenfor min fatteevne.

«Vet du hva man blir av å drikke rødvin?» Jeg var kommet i det litterære hjørnet.

«Beruset,» sa hun, «kanskje full.»

«Ifølge den norske forfatteren Jens Bjørneboe blir man lemurisk. Men du har vel ikke hørt om ham?»

«Der Augenblick der Freiheit?»

Dette var for godt til å være sant.

«Hva betyr lemurisk, tror du?» spurte hun smilende.

«Noe sånt som dette,» sa jeg og bøyde meg mot henne. Hun var så nær at jeg kunne kjenne duften av mild Bordeaux, sterke sigaretter og varm pust.

«Jeg har dårlige erfaringer med nordmenn,» hvisket hun, ikke direkte avvisende. «Du er vel gift, du også?»

«Skilt for flere år siden,» sa jeg og innså for seint at ordvalget var helt feil. Hun så skeptisk på meg. «Det er tilfeldigvis sant.» Jeg tok en beslutning og reiste meg ustøtt. Dette var feil tidspunkt. «Jeg går nå,» sa jeg heroisk. «Men jeg k… k… kommer gjerne igjen. Neste g… g… gang ringer jeg på.»

«Det er kanskje best, ja,» sa hun kryptisk. Jeg lurte på hvordan jeg skulle tolke det.

På vei ut kastet jeg et langt blikk inn på den ensomme messingsenga på soverommet. Akkurat da jeg skulle til å åpne utgangsdøra, denne gang for å ta trappa, hørte jeg Sabine bak meg. «Du kan godt sove her.»

Jeg snudde meg langsomt. Det var blitt sein natt i Berlin. Jeg var trøtt og litt full, men følte meg ikke lenger ensom.

Sabine sto i gangen og betraktet meg granskende. «Blir du?»

Hun så eldre og mer moden ut der hun sto i halvmørket. Hun hadde fortalt meg at hun snart var femogtredve, med alt for mange slitsomme erfaringer med menn. Som mine tilsvarende med kvinner.

Vi brukte det som var igjen av natta til å forsøke å overbevise hverandre om at menn og kvinner tross dårlige odds noen ganger kan passe sammen. Jeg fant forsøket ganske vellykket. Men med kvinner vet man aldri.

Jeg våknet med et rykk etter noe som kjentes som ti minutters søvn. En stripe morgensol lyste meg i ansiktet. Langsomt fikk jeg et slags grep på virkeligheten. Jeg befant meg slett ikke i ei smal, trist seng på et enda tristere hotellrom, nattas opplevelser var langtfra noen drøm, og jeg var ikke alene i storbyen Berlin. Om snaut to timer gikk flyet mitt. Av hensyn til klienten hadde jeg kjøpt en billigbillett som ikke lot seg forandre. Og i Berlin hadde jeg fremdeles noe å utrette.

Sabine sov fortsatt tungt da jeg listet meg ut og forsiktig smekket døra igjen. Jeg hadde lagt igjen kortet mitt på telefonbordet. Nå fikk det bli opp til henne. Hun visste hvor hun hadde meg. Jeg håpet hun ville ringe.

Spionen i vinduet hadde åpenbart problemer med å tro sine egne øyne da jeg vinket høflig idet jeg passerte utkikksposten hennes. Denne opplevelsen ville utvilsomt lage uorden i fru Schmidts overvåkningssystem.

Tilbake på hotellet var jeg effektiv og ringte sykehuset for å sjekke med Sten Löwes forskningskolleger, inklusive den forsmådde professor. Ingen hadde hørt fra overlegen de siste par ukene, langt mindre sett noe til ham. Det var ikke mer jeg kunne oppnå i Berlin. Denne gangen.