Mitt liv med Napoleon

Kirsten Engelstad

Engelstad Forlag

Kirsten Engelstad: Mitt liv med Napoleon

Copyright:© Kirsten Engelstad, 2017

2. utgave 2019

Forside-bildet: George Goodwin Kilburne: Et brev

Engelstad Forlag engelstad@engelstadforlag.no

www.engelstad.biz

Tlf: +47 90051417

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med Åndsverksloven

Kapittel 1
1810

Søndag 1. april

I desember brukte jeg noen av sparepengene mine på en spåkone på markedet. I hånden min så hun mange menn og lange reiser. Det er jo helt usannsynlig. Hvor og hvordan skal jeg møte alle disse mennene? Og hva med lange reiser? Hverken mor, søstrene mine eller jeg har noen gang vært langt hjemmefra. Selvfølgelig vet jeg at det spåkoner sier, er fantasi og oppspinn. Det hun fortalte, gir likevel næring til dagdrømmene mine.

Nå sitter jeg her i stuen med mor, Louise og Anne. De leser. Jeg ser ut av vinduet mens jeg skriver i min nye dagbok. Skyene ser ut som små hvite bomullsdotter spredt ut over en knallblå himmel. Solen skinner. Fuglene synger. Det er vår. Om seks måneder fyller jeg atten år. Og jeg har aldri vært forelsket. Aldri! Jeg drømmer om å bli gift med en snill, kjekk og velstående mann. Jeg drømmer om at vi skal bo i et lite hus med hage, i nærheten av foreldrene mine. Jeg drømmer om at vi skal reise. Men mest av alt drømmer jeg om å ha fire søte barn, to gutter og to jenter. Mor og far har meg, Louise og Anne, tre jenter med ett år mellom hver av oss. Jeg ønsker også at det skal være liten aldersforskjell mellom barna mine.

Men hvorfor drømme? Jeg er redd drømmen om å bli gift er helt uoppnåelig. Hundretusentalls unge menn blir tvangsutskrevet til hæren hvert år, og de dør i hopetall. Det er så mange vakre unge jenter, og så få attraktive unge menn. Jeg er redd Napoleon allerede har ødelagt livet mitt for alltid. Skal jeg også måtte leve resten av livet mitt med ham og hans kriger?

Tirsdag 3. april

Bakeren vår er myrdet. Det skjedde i bakeriet, som ligger bare fem minutters gange fra huset vårt. Han gikk til bakeriet klokken fire i går natt. Da konen hans kom klokken åtte om morgenen, oppdaget hun først at et vindu var knust. Så fant hun mannen sin på gulvet inne i bakeriet. Han hadde blitt knivstukket til døde i brystet og i magen med sin egen kniv. Den lå på gulvet, dekket med blod.

Bakeren var en smilende og vennlig mann. Folk sier at han ikke hadde noen fiender, bare venner. Hele nabolaget er i sjokk. Alle snakker om det og spekulerer på hvem morderen kan være.

Onsdag 4. april

Kusine Elisabeth skal gifte seg om fire uker. Hele familien er invitert i bryllupet. Louise, Anne og jeg er veldig spente. Vi håper det er noen kjekke unge menn der som vil danse og flørte med oss. Mor har lovet oss nye kjoler. Min skal være hvit - favorittfargen til Keiserinne Josephine. Og vi har allerede begynt å øve oss i å sette opp håret i samme hårfrisyre som henne.

Stakkars Keiserinne Josephine! Jeg lurer på om vi fortsatt kan kalle henne Keiserinne. Napoleon har jo skilt seg fra henne og giftet seg med Marie-Louise, datteren til Keiseren av Østerrike. Hun er atten år, omtrent like gammel som jeg.

Da Marie-Louise giftet seg med Napoleon i Wien for to uker siden, hadde hun aldri møtt ham. Brudgommen var ikke engang selv til stede i bryllupet. Jeg lurer på hva hun føler? Napoleon er en gammel mann med stor mage og det hele, og etter bilder å dømme, er han ikke spesielt fysisk attraktiv for en ung jente. Nå har hun kommet til Frankrike. I dag feirer de giftermålet på slottet i Saint-Cloud utenfor Paris. Jeg har lest i Le Moniteur universel at de vil kjøre gjennom Paris i morgen i en gullforgylt kroningsvogn. Le Moniteur gir entusiastiske beskrivelser av alle de dyre detaljene. Mor sier det er en skam at Napoleon bruker så mye penger på giftermålet når landet vårt er i en dyp økonomisk krise og så mange strever med å få endene til å møtes. Men avisene er strengt kontrollerte og sensurerte, og har ikke lov til å kritisere Napoleon.

Torsdag 5. april

Det skjer så mye i livet mitt akkurat nå. Ikke bare er vi invitert til Elisabeths bryllup, men far og mor har bestemt at Louise, Anne og jeg skal ha en privatlærer. Han underviser i gymnaset og heter Henri Magnier. Han vil komme til oss hver onsdag ettermiddag for å undervise oss i tysk og filosofi. Vi lærte litt tysk og filosofi på skolen, men nå synes far og mor tydeligvis at det er tid for oss til å lære mer. Dette er overraskende, for da vi gikk på skolen, ville far at vi skulle lære så mye økonomi og matematikk som mulig. Mor fører regnskapene hans, og opp gjennom årene har han gjentatt igjen og igjen: «Forretningsmenn ville være mye mer fornøyde hvis deres koner og døtre lærte bokføring på skolen, i stedet for alt det unyttige unge piker blir undervist i.» Privattimene starter neste onsdag. Jeg synes vi er privilegerte.

Fredag 6. april

Napoleon og Marie-Louise kommer på besøk til byen vår i neste måned. Jeg vil være i gatene med alle andre for å få et glimt av dem. Jeg gjør det av ren nysgjerrighet, ikke fordi jeg liker Napoleon. Tvert imot!

Som de fleste menn, beundrer far Napoleon, mens mor, Anne og jeg ikke kan forstå denne beundringen. Dette er en konstant kilde til uenighet mellom foreldrene mine. Mor sier vi betaler en altfor høy pris for å redde det som er igjen av idealene fra Revolusjonen. Far, derimot, hevder at kampen for idéene om frihet, likhet og brorskap er verdt nesten enhver pris.

Lørdag 7. april

Presten i kirken vår, pater Payot, er en av mors og fars nære venner. Han kommer til middag hver lørdag, og mor skrifter for ham hver søndag etter messen. Han er en sjarmerende mann som elsker å spise, drikke, snakke og diskutere. Han er svært godt informert om hva som skjer, både lokalt og i Paris, og det er takket være ham at vi vet mye om hva som skjer uten at det blir skrevet om det i avisene.

Mor ble troende katolikk da hun var atten år gammel. Hun følte sterkt at haglstormen som rammet Europa søndag 13. juli 1788 fra Loire til Rhindalen, var en advarsel og en straff fra Gud. Hun sier hun ellers ikke kan forklare hvorfor hagl så store som gåseegg traff bakken midt på sommeren, og med en slik styrke at eiendom og avlinger ble ødelagt. Flere mennesker, samt hester og kuer som ble truffet, døde.

Far og Anne er ikke religiøse. Louise er svært religiøs. Jeg tror også på Gud, men liker ikke å gå til en prest for å skrifte. Jeg liker ikke tanken på å ha en prest mellom meg og Gud. Hvis jeg føler behov for tilgivelse, ber jeg direkte til Gud. Jeg vil ikke at noen andre skal vite hva mine dårlige tanker og gjerninger er, spesielt ikke pater Payot. Bare tanken får meg til å rødme av forlegenhet.

Søndag 8. april

I går kveld ved middagsbordet diskuterte pater Payot, mor og far de høye brødprisene. Deretter fulgte det alltid tilbakevendende temaet: Napoleon. Han er nærmest allmektig og påvirker livene til oss alle, ikke bare her i Frankrike, men i hele Europa. Far forsvarer ham alltid, og det gjorde han også i går da han, pater Payot og mor snakket om Napoleons konflikt med pave Pius VII og hvilken skandale dette er.

Tirsdag 10. april

Mannen som drepte bakeren, ble arrestert i går. Da han ble pågrepet, sa han til politiet at han var sulten og brøt seg inn i bakeriet for å stjele brød og kakerester fra dagen før. Han ble overrasket av bakeren, fikk panikk, grep en kniv og stakk bakeren til døde.

Onsdag 11. april

Jeg sørger over bakeren, men jeg sørger også over morderen. Han var soldat og kjempet i det store slaget ved Eylau for tre år siden. Der mistet han hørselen og det venstre øye. Han er bare en av de millioner av lemlestede overlevende etter de store slagene som Napoleon er så stolt av, ved Austerlitz, Jena, Eylau, Abensberg-Eckmuhl, Aspen-Esslig og Wagram. Mens Napoleon soler seg i seirene, er mange av soldatene som bidro til hans seire, nå menn uten en arm eller et bein, uten syn eller hørsel, med avkuttede ører eller stygge arr etter sabelkutt. Disse stakkars veteranene er dømt til å fortsette sine liv i elendighet, og jeg har lest at i store byer som Wien, München, Praha og Pressburg er det så mange av dem at de kan sees overalt - uansett hvor man snur seg. Mor sier de representerer en sosial katastrofe av en størrelsesorden som er uten sidestykke i Europas historie. Selv i min by er det mange lemlestede veteraner i gatene. Jeg synes synd på dem, men jeg er også redd dem. Mange er kriminelle. Det er lett å forstå. De har lite å tape hvis de havner i fengsel. Og hvorfor skulle de ikke ønske å hevne seg på samfunnet? De har blitt brukt av Napoleon, og de burde være en konstant påminnelse om hans forfengelige og egoistiske ambisjoner. En av dem er nå arrestert for å ha myrdet bakeren vår.

Torsdag 12. april

Henri Magnier var her i går ettermiddag. Han er tjueåtte år gammel, pen og sympatisk. Jeg lurer på hvorfor han ikke er gift? Han vil vi skal kalle ham Herr Henri. Han vil kalle oss Frøken Marie, Frøken Louise og Frøken Anne.

I går snakket han om den tyske forfatteren Johann Wolfgang von Goethe og hans roman Den unge Werthers lidelser. Herr Henri fortalte oss at Napoleon anser romanen for å være en av de beste og viktigste i europeisk litteratur. Det blir sagt at han hadde boken med seg på felttoget i Egypt.

Herr Henri ga hver av oss boken på tysk. Vi har de første tjue sidene av Die Leiden des jungen Werthers som lekse til neste onsdag. Herr Henri er virkelig krevende. Men det er spennende.

Fredag 13. april

Bakeriet er åpnet igjen. Bakerens bror og sønnen hans hjelper enken i bakeriet. Søstrene mine og jeg synes det er litt ekkelt å gå inn i bakeriet for å kjøpe bagetter og croissanter. Vi tenker på skrekkscenene som fant sted der for bare noen få dager siden. Men far sier at livet må gå videre, og at enken trenger penger.

Lørdag 14. april

Ved middagsbordet i kveld snakket pater Payot mye om pavens trofaste kardinaler som nektet å godkjenne Napoleons skilsmisse fra Keiserinne Josephine. Da ble Napoleon så sint at han tok fra kardinalene alle deres privilegier som kardinaler og forbød dem å bære de røde kardinalkappene. Han undertegnet også dødsdommene deres, men ombestemte seg i siste øyeblikk. Nå har de gjenstridige kardinalene bare lov til å bære de sorte kardinalkappene. Derfor har trofaste katolikker gitt dem ærestittelen Sorte kardinaler. Pater Payot er svært stolt av dem.

Søndag 22. april

Pater Payot liker å gjøre narr av Napoleons hybris og overdrevne selvdyrkelse. Da vi spiste middag i går, fortalte pater Payot oss enda en gang en av sine favoritthistorier:

Den handler om at Napoleon ba pave Pius VII om å assosiere ham med en helgen. Det høres utrolig ut, men det er sant. Anmodningen kom etter at Paven hadde deltatt i Napoleons kroningsseremoni i desember 1804. Paven visste ikke sin arme råd, helt til en av hans kardinaler fant frem til "Santo Neopolis", Sankt Neopolis, i Martirologio Romano. Han levde i det fjerde århundret. Navnet "Neopolis" ble gjennom århundrene endret til "Napoleone". Det betydde at Den hellige Napoleon alt fantes. Dagen for "Santo Neopolis" var 2. mai. Men i et dekret i 1806 gjorde Napoleon det kjent at "Sankt Napoleon" skal feires 15. august, på hans egen fødselsdag. Han bestemte også at hans fødselsdag skal feires som Frankrikes nasjonaldag.

Pater Payot avslutter alltid denne helgenhistorien slik: «Dette illustrerer hvor allmektig og arrogant Napoleon er.»

Selv husker jeg godt at elevene på alle skoler fikk utdelt en revidert utgave av katekismen, med nye spørsmål og nye svar. Min klasse måtte lære de nye spørsmålene og svarene utenat. Jeg husker fremdeles et par av dem:

Spørsmål: Hvilke plikter har vi katolikker overfor verdslige fyrster som er satt til å herske over oss; og spesielt: Hva er våre forpliktelser overfor Napoleon I, vår Keiser?

Svar: Vi katolikker skylder de verdslige fyrster som er satt til å styre over oss, og spesielt Napoleon I, vår Keiser, all vår kjærlighet, vår respekt, vår lydighet, vår troskap, militærtjeneste og andre forpliktelser som er pålagt oss for å bevare og forsvare tronen til vår Keiser.

Spørsmål: Hva bør vi tenke om dem som ikke oppfyller sine forpliktelser overfor Keiseren?

Svar: Ifølge apostelen Paulus gjør de opprør mot Guds vilje og fortjener evig fortapelse.

Mandag 30. april

I bryllupet i går danset Elisabeth og Jean mens alle vi andre sto rundt og så på. Jean er en dårlig danser, og jeg var glad jeg ikke var i Elisabeths sko. Senere danset også mor og far. Vi, deres døtre, satt der og så på dem som danset. Det var vanskelig å forsøke å smile og se glad ut.

Stéphanie var den eneste av mine nære venninner som var i bryllupet. Hun danset hele kvelden med en pen og elegant ung mann. Ansiktet hans hadde et åpent og sjarmerende uttrykk. De virket oppslukt av hverandre, og Stéphanie strålte av lykke. Vanligvis er hun ganske alvorlig. Hun var som forvandlet. Det var fascinerende å betrakte henne.

Tirsdag 1. mai

Jeg var skuffet og trist etter bryllupet. Men i dag tenker jeg at jeg fortjente den skuffelsen. Den føles som en rettferdig straff, for det var egoistisk av meg å se frem til bryllupet uten å tenke på Elisabeths situasjon. Jeg bekymret meg ikke for henne og for hva hun ville føle når hun skulle si "ja" til en mann hun ikke elsker. Jeg drømte bare om hva jeg selv kunne få ut av bryllupet. Jeg visste godt hva Elisabeth følte allerede i slutten av februar. Da fortalte hun meg om forlovelsen med Jean, og om hvordan det skjedde. Jean er ti år eldre enn henne. Han er trettifire år gammel. Han hadde i lang tid vært på jakt etter en passende ung jente å gifte seg med. En søndag gikk han og en felles venn til søndagsmessen i kirken, og vennen pekte ut Elisabeth for ham. Jean likte det han så. Derfor besøkte vennen foreldrene til Elisabeth, snakket pent om Jean og presenterte dokumenter som viste hans årlige inntekter og formue. Han eier en elegant klesforretning. Siden Elisabeths far også er kjøpmann, syntes både han og moren at Jean kunne være et godt parti og inviterte ham til middag. Etter noen middager ble ekteskapskontrakten undertegnet. Men Elisabeth betrodde meg at hun ikke er forelsket i det hele tatt. «Han er ikke attraktiv. Han er bred over baken, og han lesper. Men vennen hans har forsikret både meg og mine foreldre om at han er en snill mann og en god katolikk, så jeg tror vårt ekteskap vil fungere bra,» sa hun Jeg håper hun får rett.

Elisabeth er tjuefire år gammel, og da Jean dukket opp, hadde hun nok gitt opp alt håp om å bli gift. Hun betraktet ham sannsynligvis som sin siste sjanse.

Onsdag 2. mai

Stéphanie er forelsket. Det var 1. mai og liljekonvalldag i går, og jeg tilbrakte mesteparten av dagen med henne. Hun snakket hele tiden om det som skjedde i bryllupet. Hennes drømmeprins er en av Jeans nevøer. Han heter Eduard. Han hadde fortalt henne mange ganger at hun var vakker, sjarmerende og interessant, og at han var glad for å ha møtt henne. Etter den siste dansen sa han at han hadde en avtale i nabolaget hennes neste uke og spurte om hennes tillatelse til å besøke henne da. Nå venter hun bare på at han skal komme på besøk.

Vi gikk en kort spasertur, for etter bare en halv time ville hun vende hjem i tilfelle han skulle komme.

Fredag 4. mai

Den nye straffeloven trådte i kraft sist lørdag. Ifølge advokater er straffeloven en stor forbedring siden den representerer en enhetlig lovgivning. Men mor er fryktelig sint. Ifølge paragrafene i avsnittet "Angrep på moralen", kan en ektemann anmelde sin kone for utroskap, og følgen er at hun blir straffet med fengsel i minst tre måneder, men ikke mer enn to år. Ektemannen blir bare straffet hvis han lar en elskerinne bo der han bor med sin kone. Da blir ektemannen straffet – ikke med fengsel, men med en bot på fra 100 til 2000 franc. «Det er slik rettssystemet alltid fungerer,» sier mor. «Det er åpenbart at jurister ikke bryr seg om oss kvinner.»

Mandag 7. mai

En uke har gått, men Stéphanie har ikke hørt noe fra Eduard. Siden han ikke har holdt løftet om å besøke henne, er hun bekymret for at han er syk. Derfor ville hun skrive et brev til ham. Hun sendte bud etter meg, og vi brukte flere timer på å diskutere ordlyden. Til slutt endte vi opp med et kort brev der det sto at hun hadde likt å snakke med ham om bøker, og derfor inviterte ham til en kopp te og til å se hennes samling av bøker fredag 11. mai kl. 5 om ettermiddagen.

Tirsdag 8. mai

Etter at bakeren ble drept, har bakerens kone fortalt alle som har kommet til bakeriet at det egentlig var Napoleon som drepte mannen hennes. Hun har gjentatt, igjen og igjen, at Napoleon alene er ansvarlig for det høye antallet krigsveteraner, og for den elendighet mange av dem lever i: «Derfor er han mer skyldig enn den stakkars krigsveteranen som drepte ham.» Nå snakker hun ikke lenger om dette. En politiagent kom nemlig til bakeriet og fortalte henne at hvis hun fortsatte å snakke stygt om Napoleon, ville hun bli arrestert og tiltalt. Han forbød henne å si til noen at han hadde vært der for å advare henne, men alle vet det.

Joseph Fouché er innenriksminister og minister for politiet. Hans politiagenter arresterer ikke bare desertører fra hæren. Hans agenter er over alt. De skaper frykt.

Lørdag 12. mai

Vanligvis er det mor og pater Payot som er uenige med far når de snakker om Napoleon. Men ved middagsbordet i kveld var det mor som sto alene mot både far og pater Payot. Hvorfor var de allierte mot mor? Selvfølgelig var temaet Napoleons holdning til kvinner. Mor har mange ganger lest høyt for oss artikkel 1124 i sivilloven, Code Napoléon, som ble vedtatt i 1804, da jeg var elleve år. Der står det at gifte kvinner, mindreårige, kriminelle og mentalt forstyrrede ikke er selvstendige juridiske personer. Mor hevder at det var Napoleon personlig som sørget for at denne paragrafen i loven fratok kvinner alle de juridiske rettigheter de hadde fått i begynnelsen av Revolusjonen.

I kveld utbrøt mor: «Stakkars oss! Brorskap er bare for menn. Det er ingen Frihet eller Likhet for kvinner.» Hun sa: «Hvorfor har menn ikke protestert mot denne grusomme paragrafen i Code Napoleon som gjør både kone og barn til ektemannens eiendom? Hvordan kan menn så lett akseptere at Napoleon har fratatt halvparten av befolkningen - deres døtre, koner, søstre og mødre - de samme borgerrettigheter som menn har?

Jeg forstår hvorfor mannlige jøder i sine daglige bønner takker Jahve for å ha skapt dem som menn, og ikke som kvinner.» Hun klaget med høy røst over menns egoisme og feighet. Pater Payot og far smilte og prøvde å roe henne. Deres nedlatende holdning gjorde henne enda sintere, og hun anklaget dem for å være som alle andre menn. Jeg forstår henne.

For å gjenopprette ro og harmoni, ba far mine søstre og meg om å synge for pater Payot. Så middagen endte likevel ganske godt.

Mandag 14. mai

Jeg gikk på besøk til Stéphanie i ettermiddag. Hun hadde ventet på et svar fra Eduard hele uken, men det kom først fredag morgen. Brevet var kort. Han skrev at han satte stor pris på invitasjonen og beklaget at han dessverre ikke kunne svare ja. Men han håpet deres veier ville krysse hverandre en dag i nær fremtid.

Stéphanie var svært ulykkelig. Hun følte seg dum og ydmyket, og var sint på meg for å ha hjulpet henne med å skrive brevet med invitasjonen.

Tirsdag 15. mai

I natt hadde jeg et mareritt. Jeg var i en vakker hage og gikk på en stor grønn gressplen omgitt av et vell av rosa-røde blomster. Luften var fylt av blomsterduft. Jeg følte meg lykkelig. Plutselig ble himmelen mørk, og regnet strømmet ned. Jeg ville løpe hjem, men da forvandlet plenen seg plutselig til en stor mørk innsjø. Jeg var redd for å drukne, strevde fryktelig for å redde meg selv, og våknet opp gjennomvåt av svette.

Søndag 20. mai

Pater Payot er veldig opptatt av konflikten mellom Napoleon og pave Pius VII - en viljesterk og arrogant diktator mot en viljesterk og tålmodig hellig mann.

Pater Payot sier at Napoleons forbilde kanskje er Karl den Store som – til tross for at han ble kronet til keiser av pave Leo III - betraktet seg som Kirkens, Pavens og biskopenes overhode. Napoleon har nemlig sagt at han vil være «Kirkens sverd og presteskapets Keiser». På sin side har pave Pius VII forbannet Napoleon som «en Antikrist og en fiende av sivilisasjonen».

Da Paven i 1804 sa seg villig til å krone Napoleon til keiser, var det fordi han håpet på innrømmelser fra Napoleon. Men Napoleon kronet seg selv, og det kom ingen innrømmelser. Da Napoleon okkuperte Roma i 1808, ble mange kardinaler arrestert. Paven svarte med å bryte alle diplomatiske forbindelser med Napoleon, som igjen svarte med å annektere Pavestaten. Dagen etter hang det plakater over hele Roma som bekjentgjorde at Paven hadde bannlyst alle som hadde vært involvert i anneksjonen av Pavestaten. Napoleon reagerte på dette med å be sin øverstkommanderende i Roma om å arrestere Paven og føre ham til fengselstilværelse i Savona. Det skjedde i fjor.

Napoleon forbød avisene å skrive om at han var bannlyst av Paven og om arrestasjonen av Paven og hans fangenskap i Savona. Men alle vet det. Fromme katolikker har nemlig i det skjulte klart å spre kopier av relevante hemmelige dokumenter over hele Frankrike.

Pater Payot elsker å fortelle oss historien om hvordan Napoleons menn, som tyver i natten, tok med seg tau, stiger, økser og noen låsesmeder, for å bryte seg inn i Vatikanet og arrestere Paven den 6. juli i fjor. En gruppe soldater klarte å komme seg inn gjennom et vindu. De åpnet inngangsdøren for de franske troppene, og midt på natten, da Paven hadde slukket lyset i sitt soveværelse, ble de guidet gjennom de labyrintiske gangene i Vatikanpalasset av en bestukket tidligere tjener som hadde fått sparken for å stjele. Da Paven fikk vite hva som hadde hendt, sto han opp og gikk til sitt mottakelsesrom, ledsaget av to av sine kardinaler. Dit kom Napoleons øverstkommanderende med sine menn. De arresterte Paven og førte ham som fange til Savona, mellom Nice og Genova. Vi vet ennå ikke slutten på historien, sier pater Payot, for hittil har den hellige mannen i sitt fangenskap hele tiden klart å utmanøvrere Napoleon.

Tirsdag 22. mai

I dag da jeg gikk en tur med Elisabeth, spurte hun om jeg kunne love å holde på en hemmelighet. Jeg lovet, og hun fortalte at hun ikke visste hva hun skulle gjøre for å unngå å ligge med Jean. Han ønsket å gjøre det hver kveld, og hun hatet det. «Det verste er at han lukter så vondt.» utbrøt hun. To ganger hadde hun bedt Jean så pent hun kunne om å pusse tennene og vaske sine private kroppsdeler før han gikk til sengs. Begge ganger ble han sint, sa at hun var utakknemlig, at samleie var hans rett som hennes ektemann, og at han kunne ha samleie med henne tre ganger om natten om han ville. «Hva kan jeg gjøre?» spurte hun meg. Jeg var flau og rådet henne til å snakke med moren sin. Hun svarte at hun allerede hadde gjort det. Moren hadde bare svart at det var noe hun måtte tåle, at hun delte skjebne med millioner av gifte kvinner, og at dette var en pris hun måtte betale for å være gift. Jeg visste ikke hva jeg skulle si og foreslo at jeg kunne spørre min mor om råd. Da ble Elisabeth sjokkert, og jeg måtte love nok en gang ikke å fortelle noe til noen.

Torsdag 24. mai

På landet om somrene har jeg ofte sett unggutter som mangler to fortenner i overmunnen eller som mangler høyre pekefinger. Far har fortalt meg at det hender at unggutter som ikke har rukket å gifte seg før de blir tvangsinnkalt til hæren, med vilje slår ut fortennene sine, eller hugger av seg en eller flere fingre for å unnslippe å bli soldater i Napoleons kriger. Andre skader kan hende en arm eller en fot eller et øye. Jeg forstår at en soldat trenger pekefinger eller øye for å kunne skyte med et gevær. Men hva med fortennene? Far forklarte at soldatene har bruk for fortenner når en muskett skal lades, fordi patronene består av krutt og prosjektil pakket sammen i en papirhylse som må rives av med tennene. Nå leser jeg i avisen at gutter som med vilje skader seg selv, likevel vil bli tvangsinnkalt til hæren og plassert i hjelpetropper for transport og andre – men ikke mindre farlige oppgaver. Hvis selvskadingen er så alvorlig at ungguttene ikke kan tjenestegjøre i krig i det hele tatt, vil de bli fengslet. Vi lever i en vond tid.

Fredag 25. mai

Elisabeth kom for å snakke med meg i dag. Hun virket helt ute av balanse og spurte meg om vi kunne gå til soverommet mitt for å snakke sammen uforstyrret. Der begynte hun å gråte og fortalte meg at hun i går hadde gått til foreldrene med sin koffert og fortalt dem at hun ønsket å flytte hjem igjen. Hun fortalte dem at hun ikke lenger holdt ut livet med Jean. Foreldrene viste ingen sympati. Det første de gjorde var å spørre henne om Jean visste om dette. Hun svarte at hun ikke hadde fortalt om sin flukt til noen. De var lettet og beordret henne til å gå tilbake til Jean og sitt eget hjem umiddelbart. De sa de var sjokkert over at hun ikke hadde tenkt på hvilken skandale hun kunne ha skapt, og hvilke konsekvenser en slik skandale kunne ha fått for henne selv og hele familien. Moren fulgte henne hjem igjen, og faren kom senere med kofferten.

Jeg kunne ikke gjøre annet enn å omfavne Elisabeth og gråte sammen med henne. Vi ble sittende på min seng i timevis.

Onsdag 30. mai

Etter at Napoleon giftet seg med Marie-Louise har han tatt henne med seg på flere turer rundt i Frankrike. De kom på besøk til byen vår i ettermiddag. Derfor hadde vi ingen privatundervisning med Herr Henri.

De skulle egentlig ha kommet mandag. En utrolig stor folkemengde hadde stilt seg opp på begge sider av hovedgatene, i håp om å få et glimt av sin Keiser og den nye Keiserinnen. Vi ventet hele ettermiddagen. Av og til ropte noen: «De kommer!» Men ingenting skjedde. Etter å ha stått der og ventet hele mandag ettermiddag, ble vi fortalt at besøket var blitt to dager forsinket. Forsinket fra mandag til i dag. Etter all ventingen. Hvilken arroganse! Folk var selvfølgelig irriterte da de gikk hjem.

I dag var folkemengden i gatene like stor, og i dag kom virkelig Napoleon og Marie-Louise. Men i stedet for å kjøre langsomt gjennom gatene og hilse på oss som sto der, kjørte de så raskt forbi at ingen kunne se hvem som satt inni vognen. Vi hadde mer eller mindre vært på beina i tre dager. Hvilken skuffelse! Folk sammenlignet besøket av Keiser Napoleon i dag med besøket til førstekonsul Bonaparte i 1804.

Til tross for at vår nysgjerrighet ikke var mer tilfredsstilt enn andres, var både mor, Anne og jeg glade over å høre at folk brummet og var misfornøyde med sin Keiser. Men det er dessverre altfor mange menn som fortsatt er svært hengivne overfor Napoleon, uansett hva han gjør.

Mine foreldre fikk invitasjon til ballet i kveld, holdt i Rådhuset i forbindelse med Napoleons besøk. Mor takket nei, mens far er på ballet akkurat nå.

Mor og far elsker hverandre, selv om de er uenige og krangler om Napoleon. Mor, som så mange andre katolske kvinner, kaller Napoleon Uhyret. Mange ganger holder hun far ansvarlig for det faktum at franske menn i fire folkeavstemninger har stemt for å utvide makten til Uhyret. Hun bebreider ham spesielt for å ha stemt «ja» i den tredje folkeavstemningen da Uhyret ba om støtte til å bli Keiser. Nesten 100% av velgerne stemte «ja». Så far var ikke alene.

Lørdag 2. juni

I kveld snakket pater Payot om Napoleons bror Louis, som Napoleon innsatte som konge i Holland for fire år siden, med navnet Kong Louis Napoleon. Kongens mål er at Holland skal være et selvstendig kongedømme. Det var ikke Napoleons plan. Han vil tvinge Holland og kongen til lydighet. Han er rasende på broren som ikke er lojal mot ham, og som ikke klarer å holde kustus på sine innbyggere. Tvert imot støtter kongen de stadige opptøyene mot Napoleons ordre om at havnene skal være stengt for engelske varer, og ordren om at hollendere skal tvangsinnkalles som soldater til Napoleons Grande Armée. Det største opptøyet hittil begynte onsdag for ti dager siden da en hæravdeling og tollere kom til Amsterdam. Da samlet mer enn 6.000 innbyggerne seg om Napoleons soldater, ropte skjellsord til dem og kastet brostein på dem. Deretter ble deres forlegning beleiret av innbyggerne i flere dager. Napoleon har sendt store forsterkninger for å knuse de obsternasige hollenderne og sin obsternasige bror. Vi er spente på hvor lenge broren vil klare å trosse Napoleon.

Søndag 3. juni

I dag da mor og jeg gikk en tur, sa hun: «Når du gifter deg …» Jeg sa sjenert: «Kanskje jeg ikke blir gift.» Mor svarte rolig: «Ja, det kan jo hende.» Det var som om noe ble revet i stykker i hjertet mitt, og jeg følte bitterhet mot mor.

Torsdag 7. juni

Vi hadde vår siste diskusjon om Den unge Werthers lidelser i går. Herr Henri fortalte at Goethe var tjuefire år gammel da han skrev romanen. Den var hans første store suksess. Med den gikk han fra å være en ukjent forfatter til å bli kjent over hele Europa. Jeg er ikke særlig begeistret for romanen selv om den har vært så populær at den startet den såkalte Werther-feberen. Den førte ikke bare til at unge menn over hele Europa kledde seg som Werther, men også til at mange unge menn begikk selvmord.

Deretter introduserte Herr Henri oss til sin favorittforfatter, Jean-Jacques Rousseau. Han har vært en viktig filosof for flere generasjoner, og særlig for Revolusjonens menn og kvinner.

Vi vil begynne med å lese romanen Julie ou la Nouvelle Héloïse (Julie eller den nye Héloïse). Den er på fransk. Herr Henri forklarte hvorfor hovedpersonen, Julie, i tittelen også er kalt den nye Héloïse. Den opprinnelige Héloïse bodde i Paris i det 12. århundret. Som 17-åring innledet hun et kjærlighetsforhold til sin privatlærer Abelard, som da var 36 år og alt en anerkjent teolog og filosof. De fikk etter hvert en sønn sammen. Det endte med at onkelen til Héloïse, som var hennes formynder, ble så sint at han fikk Abelard kastrert. Både han og Héloïse valgte å gå i kloster. Hun ble senere abbedisse, mens Abelard ble berømt over hele Europa som teolog og filosof, Men de glemte aldri sin store kjærlighet, og så lenge de levde, skrev de brev til hverandre. Da begge var døde, ble deres korrespondanse publisert, og deres kjærlighetshistorie har vært kjent i århundrer. Det var deres brevveksling som inspirerte Rousseau til å skrive sin egen roman som en brevveksling mellom Julie og hennes privatlærer.

Fredag 8. juni

Herr Henri er begeistret for Rousseau. Det overrasker meg ikke, for Herr Henri er en idealist. Han brenner for Revolusjonens idéer, idéene om frihet, likhet og brorskap. Men jeg tror ikke han vil kjempe for sine idealer med noe annet enn ord. Han elsker å snakke. Han liker å ha kontroll. Han er en perfekt lærer, flink og inspirerende, og vi ser alltid frem til timene med ham. Jeg tror han har et godt øye til Louise. Hun er den peneste av oss. Selv om hun er beskjeden og stille, har hun en overraskende evne til å få det som hun vil. Alle liker Louise. Jeg tror det er umulig ikke å like henne.

Søndag 10. juni

Den gode nyheten fra pater Payot ved middagen i går var at Napoleon har avskjediget Joseph Fouché. Pater Payot tror Fouché var blitt for mektig og for effektiv. Han har vært Napoleons innenriksminister og minister for politiet siden 1804. Hans allesteds nærværende politiagenter forklarer hvorfor det ikke har vært noe forsøk på attentat mot Napoleon i Paris etter 1804.

Avskjedigelsen av Fouché er en god nyhet for troende katolikker. Mor sa: «Vi kommer aldri til å glemme at han tok initiativet til den såkalte Avkristningsbevegelsen under Revolusjonen.» Han ga ordre om at verdisaker i kirker skulle sendes til statskassen, og var en av hovedpersonene bak etableringen av den såkalte Kulten av fornuften - som var ment å skulle erstatte kristendommen. Den største seremonien for etableringen av Kulten av fornuften fant sted i Notre-Damekatedralen i Paris i 1793. «Slik vanæret han vår største katolske kirke,» sa mor. Men Fouché skrev at «fornuften er heller ikke en gud, fordi den er en del av oss selv. Derfor er det bare én Gud, nemlig Folket». Likevel for han hardt frem og var ansvarlig for henrettelsen av mer enn 1900 innbyggere i Lyon i 17931794. «Det har vi aldri glemt,» sa mor.

Tirsdag 12. juni

Denne pinsehelgen har vi vært på besøk i sommerhuset til tante Adélaïde og onkel Jacques. Det er moderne og svært forskjellig fra sommerhuset vårt. Jeg kaller dem tante og onkel, men det er de ikke. De er de nærmeste vennene til mor og far, og mor vil at vi skal kalle dem tante og onkel. De hadde tre barn. Nå har de bare Albert. Hans søstre døde av tuberkulose for mange år siden. Selv om han er enebarn, virker han ikke bortskjemt. Han er på min alder og har alltid vært en god og oppfinnsom lekekamerat og venn, både for meg og mine søstre. Han er fantastisk flink til å spille fløyte. Det er synd at han må overta farens fabrikk. Han burde heller ha blitt profesjonell musiker. Men han må nok leve opp til foreldrenes forventninger. Uansett ville det ikke ha vært lett å livnære seg som musiker.

Mandag 18. juni

Elisabeth og Jean kom til oss til lunsj i går. Hun hadde på seg en nydelig ny kjole. Overraskende nok virket hun fornøyd, selv om jeg vet at hun ikke er det. Jean fortalte oss at hans nevø Eduard har forlovet seg med datteren til en advokat. Jeg måtte fortelle det til Stéphanie. Jeg gjorde det i dag. Hun var fortvilet. Det var et hardt slag for henne.

Fredag 29. juni

Den store bekymringen nå er at Pierre, broren til Céline, en av mine beste venninner, har forsvunnet. Han har vært borte siden søndag. Familien vet ikke hvor han er. Han er tvangsinnkalt til hæren, og familien tror han har dratt sin vei for å slippe unna. Derfor tør de ikke etterlyse ham. Napoleons politiagenter er overalt, og en av deres viktigste oppgaver er å spore opp, fange og skyte desertører. Familien venter bare på at de skal komme og forhøre dem om Pierre. Céline tror Pierre vil prøve å komme seg til Paris, en stor by der det er mulig å gjemme seg bort. Men hvordan skal han komme seg dit uten penger? Og hvordan skal han kunne klare seg der uten penger? Det er forferdelig.

Tirsdag 3. juli

Mine søstre og jeg har nå lest hele romanen om Julie eller den nye Héloïse. Julie elsket sin privatlærer. Men Julies far ville ikke at hun skulle gifte seg med ham. Han ville at hun skulle gifte seg med en mann av sin egen sosiale stand. Hun adlød faren, og hadde et lykkelig liv med ektemannen faren valgte for henne, selv om hun aldri glemte sin store kjærlighet.

Rousseau er kjent for å ha skrevet at mennesket er født fritt, men knuges av sivilisasjonen og dens produkter som er kvelende konvensjoner, slaveri og fattigdom. Rousseaus visjon har næret manges drøm om å forlate sivilisasjonen og vende tilbake til et primitivt liv i pakt med naturen. Men hvor er logikken når budskapet i denne romanen synes å være at forelskelse og kjærlighet bør vike for familiens interesser? I morgen skal vi diskuterer romanen med Herr Henri.

Torsdag 5. juli

Siden Marie-Louise er datter av den østerrikske Keiseren, arrangerte den østerrikske ambassaden i Paris et ball sist søndag for å feire hennes ekteskap med Napoleon. Under ballet brøt det ut brann. Både den østerrikske ambassadørfruen og Prinsessen av la Leyen døde. Dessuten døde et dusin andre gjester senere av brannskader. Men Napoleon og Marie-Louise kom seg unna, uskadde. Ifølge Napoleons egen rapport i avisen, var det bare seks brannmenn som dukket opp, og flere av dem var tydelig beruset. I avisen skriver Napoleon at han nå vil reorganisere brannmennene og betale dem bedre. Far sier det er på høy tid, siden brannmennene er dårlig trent, har dårlig utstyr og er dårlig betalt. De er avhengige av andre inntekter for å overleve. Vanligvis livnærer de seg som skomakere.

Lørdag 7. juli

Det er fremdeles ingen livstegn fra Pierre. Familien er fortvilet. Hemmelige politiagenter overvåker huset, klare til å skyte Pierre hvis han skulle dukke opp. Familien håper bare på at han har vett nok til ikke å komme hjem – og at han klarer å gjemme seg så godt at han ikke blir funnet av de allesteds nærværende politiagentene. Familien tror han kanskje er i Paris, og faren har dradd til Paris for å lete etter ham. Moren er sint på ham. Hun ville ikke han skulle dra, for hun tror han vil bli overvåket hele tiden og lede Pierre rett i armene på politiagentene hvis han skulle finne ham. Men hvordan finne Pierre i en stor by som Paris?

Mandag 9. juli

I dag sendte Stéphanies foreldre henne til England for å få henne til å glemme Eduard. Hun skal bo hos en venninne av bestemoren og prøve å få en stilling som guvernante. De engelske elsker franske guvernanter. Mange av dem er emigranter eller døtre av emigranter etter Revolusjonen, noen har til og med tittelen hertuginne. Stéphanie har lovet å skrive til meg regelmessig. Hun skal være borte i et år. Jeg skulle ønske det var meg!

Det høres romantisk ut å være fransk guvernante i England, men mor sier det overhodet ikke er en ønskelig posisjon for en ung jente, og at hun aldri ville tillate det for sine døtre.

Er det ikke rart, forresten, at Stéphanies foreldre klarer å ordne en reise til England? Napoleon har jo en streng handelsblokade mot England, og er i krig i Portugal og Spania for å stoppe smuglingen av engelske varer til kontinentet.

Torsdag 12. juli

Elisabeth er gravid. Hun er to måneder på vei. Jeg var på besøk hos henne i dag, og fikk den gode nyheten. Hun fortalte meg at hun har kastet opp i to uker og har store smerter i nedre del av ryggen, ikke bare når hun går, men også når hun sitter eller gjør noen bevegelser. Derfor ligger hun på sofaen uten å røre seg det meste av dagene. Men både moren og legen hennes har sagt at slike plager vanligvis forsvinner etter tre måneders graviditet. «Så om en måneds tid vil jeg nok føle meg bra,» sa Elisabeth.

Lørdag 14. juli

Søndag 1. juli tvang Napoleon broren, Kong Louis Napoleon, til å abdisere. Han måtte flykte. På mandag avskaffet Napoleon også Holland som kongedømme og innlemmet landet i Frankrike. Broren trodde han kunne opponere mot Napoleon og lykkes med det. Hvordan kunne han?

Mandag 16. juli

I går beskrev mor meg og mine søstre på følgende måte: «Du er en organisator, Marie, mens Louise er drømmeren, og Anne er den som alltid argumenterer.» Jeg ble irritert. Hun burde ikke karakterisere oss på den måten. Vi er alle tre mye mer komplekse. Hva vet hun om meg? Er ikke jeg også en drømmer?

Torsdag 19. juli

Pierre har nå vært borte i tre og en halv uke. Faren er tilbake fra Paris. Der lette han etter sønnen over alt, gikk rundt på gater og torg, blant uteliggere og i fattigkvarterer, natt og dag, uten å finne Pierre. Han hadde hele tiden følelsen av å ha politiagenter hakk i hel, så familien er lettet over at han ikke fant Pierre. De forstår ikke at faren dro til Paris. Céline sier faren er blitt gal av sorg. Hemmelige politiagenter overvåker fremdeles huset, klare til å gripe fatt i Pierre og skyte ham hvis han skulle dukke opp. Vi ber for Pierre og håper han oppholder seg et trygt sted.

Fredag 20. juli

I morgen skal vi dra på sommerferie. Nå har jeg seks rolige uker foran meg på gården vår.

Far kjøpte gården før jeg ble født, og jeg minnes min barndoms somre fulle av eventyr. Vår favoritt lekekamerat var Robert, sønnen til gårdsforpakteren. Men de siste årene har han arbeidet så mye på gården at vi knapt har sett ham, bortsett fra på søndager. Jeg savner å være sammen med ham daglig. Han er så morsom. Han er ganske pen også.

De store adspredelsene er når mors og fars venner kommer på besøk og har med seg jevnaldrende døtre og sønner. Men jeg vil få god tid til å tenke på Pierre, Elisabeth og alle andre jeg bekymrer meg for.

Søndag 22. juli

I dag arbeidet de ikke på gården, og jeg gikk for å snakke med Robert. Jeg tenkte vi kunne vandre rundt i skogen og over engene, slik vi gjorde før. Men da han så meg, gikk han sin vei. Han ville ikke engang svare meg når jeg ropte på ham. Han, som alltid var så morsom og utadvendt, var helt avvisende. Jeg tror han plages av at han er sønn av en fattig forpakter, mens min far eier gården og har god økonomi. Livet er ikke rettferdig. Robert er intelligent. Hvorfor er det ikke noen som er villige til å betale for at han skal få studere og få et bedre liv? Jeg snakket med far om det i kveld. Han lovet å tenke på hva han kunne gjøre.

Søndag 5. august

Pater Payot kom på besøk i går. Han fortalte oss at Napoleon har innført en enda strammere sensur av pressen. Det er nå bare tillatt med fire aviser i Paris, og bare én i hver region. Straffen for å skrive noe ufordelaktig om Napoleon og hans politikk, er svært streng. Så fra nå av vil det bli enda vanskeligere enn det er i dag å vite nøyaktig hva som skjer.

Søndag 12. august

Pierre er død. Han ble oppsporet i Paris av to politiagenter. Da de skulle ta ham, skjøt Pierre en av dem og drepte ham på stedet. Pierre ble også selv skutt og døde senere av skadene. Det sto en liten notis om dette i avisen. Nå er Pierre kommet hjem i en kiste. Det er helt forferdelig. Pierre som var så snill, hyggelig og skoleflink, og hadde planer om å bli en veltalende jurist.

Torsdag 16. august

I går ble Vendôme-søylen innviet i sentrum av Paris. Den er inspirert av Trajan-søylen i Roma og hyller seieren i slaget i Austerlitz 2. desember 1805. Slaget mellom de tre keisere, mellom Napoleon, Tsar Alexander og Keiser Frans I av Østerrike, regnes som Napoleons taktiske mesterverk. Vår avis har et bilde av Vendôme-søylen kledd med bronserelieffer støpt av de 1200 kanonene som den franske hær tok fra russerne og østerrikerne. På toppen av søylen troner en statue av Napoleon, kledd som Julius Cæsar, med en laurbærkrans på hodet, et sverd i sin høyre hånd, og en globus med en statue av seiersguden i sin venstre hånd. Jeg blir kvalm. Napoleon viser igjen og igjen at han ikke eier skam når det gjelder å forherlige seg selv.

Søndag 19. august

En ulykke kommer sjelden alene. Nå er faren til Céline og Pierre fengslet, mistenkt for å ha hjulpet Pierre til å komme seg unna. Myndighetene vil åpenbart statuere et skrekkeksempel på hva som kan hende når en desertør skyter en politiagent. Familien har ikke bare mistet en sønn på grunn av Napoleon og hans kriger. Nå sitter også faren, ektemannen og familieforsørgeren i fengsel.

Søndag 2. september

Sommerferien er over og jeg spør meg selv: Hvor har dagene og ukene blitt av? De har bare glidd unna - og svært raskt. Vil det samme skje med livet mitt? Vil det passere uten at jeg merker det? Jeg drømmer om et interessant liv fullt av gode opplevelser og indre ro. Men hvis jeg måtte velge mellom en rolig og begivenhetsløst liv, og et liv med både lykkelige opplevelser og smertefulle hendelser, vil jeg velge det siste. Jeg vil ikke at boken om mitt liv skal bestå av tomme sider.

Onsdag 12. september

Herr Henri er tilbake! Denne høsten skal vi studere den tyske filosofen Immanuel Kant. Vi starter med Kritikk av den rene fornuft. Jeg spurte og spurte, og Herr Henri forklarte og forklarte hovedtankene i Kants filosofi. Jeg er glad for at Herr Henri er så krevende, men filosofi og filosofer er vanskelig for meg.

Lørdag 15. september

I ettermiddag var vi på en konsert i kirken der de spilte og sang Skapelsen av Joseph Haydn. (Die Schöpfung på tysk.) Konserten var vakker, nesten magisk. Oratoriet handler om hvordan verden ble skapt, slik det er beskrevet i Første Mosebok. Sopranen, tenoren og bassen hadde fantastiske stemmer. De representerte erkeenglene Gabriel, Uriel og Raphael. Det var en helt spesiell opplevelse. Joseph Haydn er en stor komponist.

Søndag 16. september

Jeg blir atten år lørdag og har invitert seks av mine beste venninner til vår tradisjonelle fødselsdagskake. Hvis været blir pent, skal vi spise i hagen. Atten år! Jeg begynner å bli gammel. Hva skal det bli av meg?

Ifølge mor ble jeg født på en av de lykkeligste dagene i Frankrikes historie. Lørdag 22. september 1792 proklamerte Nasjonalkonventet at Frankrike var en republikk. Neste dag ble monarkiet avskaffet, og mor var overbevist om at det revolusjonære løftet om frihet, likhet og brorskap også ville gjelde for kvinner, og at Republikken ville sikre hennes nyfødte datter fulle borgerrettigheter. Hun visste ikke at Robespierre snart kom til å gjøre de første innstramminger i kvinners rettigheter.

Den endelige innstramming kom da jeg var elleve år. Sivilloven, Code Napoleon, fratok oss kvinner nesten alle sivile rettigheter. Vi vil aldri være selvstendige, men alltid måtte ha en far eller en ektemann eller en annen mann som verge.

Mandag 17. september

I dag spurte jeg mor om hvorfor kvinner den gang ikke protesterte mer mot Code Napoleon. Hun svarte at kvinner alt i utgangspunktet betraktet dette som en tapt kamp og derfor ikke ville ofre sin familie og sine barn for en sak de var sikre på å tape. Da Code Napoleon ble vedtatt, hadde det allerede i åtte år, siden 1795, vært forbudt for kvinner å samles offentlig i grupper større enn fem. Dermed var det, og er det fortsatt, svært vanskelig å organisere kvinner.

Mor har sagt mange ganger: «Det er uhyre viktig, Marie, at du gifter deg med en god og omsorgsfull mann. For du vil være helt avhengig av ektemannen din. Juridisk er du hans eiendom.» Jeg tror hun er bekymret for at jeg vil gifte seg med en mann som ikke er snill mot meg. Samtidig bekymrer hun seg også for at jeg ikke vil bli gift.

Tirsdag 18. september

Jeg tror mor alltid har vært opptatt av kvinners livsbetingelser. En av hennes heltinner er Marie Gouze, som kalte seg Olympe de Gouges. Året før jeg ble født, publiserte hun Erklæringen om kvinners og kvinnelige borgeres rettigheter. Den var en blåkopi av Erklæringen om menneskets og borgerens rettigheter. Hennes erklæring var en skandale. Ikke lenge etter skrev Mary Wollstonecraft i England Et forsvar for kvinners rettigheter. Begge mors heltinner het altså Marie, for Mary på engelsk er Marie på fransk. Derfor var det opplagt at jeg måtte hete Marie.

Søndag 23. september

I går kunne været ikke ha vært bedre, og fødselsdagsselskapet var en suksess. Nå er jeg altså atten år. Foruten familien kom fem av mine bestevenninner. Céline orket ikke komme. Stéphanie er i England og Elisabeth er syk.

Søndag 30. september

Endelig en god nyhet: Faren til Céline og Pierre er løslatt fra fengslet. Han er blitt gråhåret og lutrygget på disse siste lange fire månedene siden Pierre dro hjemmefra. Han er en merket mann. Moren er også plutselig blitt gammel. Det er en merket familie. Jeg besøker dem så ofte jeg kan, men ellers vet jeg ikke hva jeg kan si eller gjøre for å hjelpe stakkars Céline og de andre i familien.

Tirsdag 2. oktober

I dag fikk jeg et langt brev fra Stéphanie. Hun skriver at hun arbeider som guvernante for de tre små barna til en velstående fabrikkeier: Han og konen er unge, under tretti år. De har fire kvinnelige tjenere, og nå også meg som guvernante. Barna er tre, fire og fem år gamle. Jeg passer dem hele dagen, og om kvelden er jeg så sliten at jeg går til sengs sammen med dem.

Hun skriver blant annet også: Under sengen min står det en nattpotte med en skulptur av Napoleons hode i bunnen. Alle her i huset har en slik potte under sengen, også de tre barna. Så hver kveld tisser jeg på Napoleon og inskripsjonen PEREAT ! (La ham gå til grunne!). Det er også populært med bilder der Napoleon blir fremstilt som en ape, eller som en bitteliten mann. Trykkene selges fra 6 pence til en shilling, avhengig av om de er fargelagte eller ikke. Dette er typisk engelsk humor, og en typisk engelsk reaksjon på Napoleons handelsblokade som føles over alt, og på hans konstante trussel om å invadere England.

Stéphanie nevner ikke Eduard i brevet. Hun kan ikke ha mye tid til å tenke på ham nå.