HILDE SOPHIE PLAU

Norsk familieleksikon

HUMANIST FORLAG 2010

© HUMANIST FORLAG 2010

Omslag: Vilde Kamfjord
Bokdesign/sats: Yngve Knausgård, Voss
Tilrettelagt for e-bok av Prograph as
ISBN: 978-82-92622-77-3
ISBN: 978-82-92622-66-7 (trykk)

For mer informasjon om forlagets bøker, se:
www.humanistforlag.no

eller kontakt:
Humanist forlag AS
Postboks 6744 St. Olavs plass
0130 Oslo
E-post: forlag@human.no

Innhold

FORORD

INTRODUKSJON

SOLFORMØRKELSE

SPRO

KRISTIAN AUGUSTS GATE

LEIF

KJELSÅS

BARNEPARKEN

KVINNELIGHETENS PRIS

TANKER JEG IKKE TENKTE

MOSTER

SVANHILDS HISTORIE

TOR

PÅ KINO

TIDLIG MED SOLEN

BETINGELSENE

GUTTEBESØK 1

DET MOR SKULLE

OTTAR

FARS KRIG

MORS KRIG

EN KOPP MOKKA

RESTAURANTLIV

MARKEDSTILPASNING

DRØMMER

ASTA

TILHØRIGHET

GUTTEBESØK 2

TAUSHETENS EVANGELIUM

EDVARD

DORLE

ATOMKRIG

GUTTEBESØK 3

VESLA

GUTTEBESØK 4

INN I DET HVITE LYSET

HUSKE ALT

PASIENTROLLEN

ALT DU SKAL MISTE

Forord (Takk, Natalia)

«Steder, hendelser og personer i denne boken er virkelige. Jeg har ikke funnet på noen ting.

Navnene er også virkelige. Mens jeg skrev boken, hadde jeg en så dyp aversjon mot påfunn at jeg i hvert fall ikke klarte å endre navn. De lar seg ikke skille fra de virkelige personene. Enkelte vil kanskje mislike det når de oppdager at de figurerer i en bok på denne måten, med for- og etternavn. Til dem har jeg ingenting å si.»

Dette skriver Natalia Ginzburg i forordet til sin bok Lessico famigliare (familieleksikon). Den ble utgitt i Torino i 1963.

I Norsk Familieleksikon er det på samme måte. Steder, hendelser og personer er virkelige. Jeg har heller ikke funnet på noen ting. Og navnene er de riktige. Men om noen finner seg selv igjen her, er det ikke som annet enn en barnehageunge eller en gjenglemt skikkelse på et fortau.

Alle i foreldregenerasjonen er døde. Alle, bortsett fra én: Bergliot Mathilde.

Denne boken er tilegnet henne.

Oslo, 22. okt. 2009.

I mors familie var det: penger, utroskap, nerver, fyll, svik, vold, sjalusi og høytsnakking.

De var fine. Det eneste som truet finheten, var stentorrøsten de fleste av dem var utstyrt med. De brølte og kjeftet en god del. Men resten ordnet pengene. Mor visste hvordan det skulle være, måtte være.

Hun var vant til tjenere, eierskap, god plass, behov for hvile, sydamer som kom hjem til en, eget ’badested’ med brygge, båt, strand og badehus, egen fargefabrikk (Indigo Pakfarge, Telegram adr: Indigo, tlf. 7, Rosendal, Hardanger), egne ansatte på fabrikken, guvernanter, etter hvert også Osloleilighet for de av barna som gikk videre på skole, utenlandsopphold for dem som skulle bli noe (guttene). Faren, O.A. Neraal (O.A. stod for Olai Ingebrigt. Hvorfor han skrev seg for O.A. i stedet for O.I. er det ingen som vet), sendte en bil med sjåfør for å kjøre fire, fem av dem på ferie. Ikke hjem til Rosendal og eiendommen Trudvang, hvor de bodde og formerte seg og ble stadig rikere, men til et hus han hadde leid for sommeren ved Holsvannet i Hallingdal. For variasjonens skyld. Der stod en husholderske klar og ventet, en robåt lå og ventet. En kar som forsynte dem fersk fisk, bonden som kom med melk og fløte, unggutten som rodde dem over vannet når det passet – stod og ventet.

I mellomtiden lå O.A. på Hardangerfjorden i båten sammen med lensmannen eller doktoren, rikelig med drikkevarer og en eller annen til å passe motoren. Eller på et kursted nede i Europa, med eller uten hustru. Barn lagde han uansett.

Mormor het Sofie. Hun het også Berentine, men det visste ikke barna hennes engang.

De kom omtrent som følger: Først Asta og Lily rundt århundreskiftet. Svanhild kom samtidig med Kongen, i 1905. Før og under første verdenskrig kom guttene på rekke og rad. En horde med gutter som kom i en uavbrutt strøm, uten en eneste pike innimellom, og som derfor alltid bare ble omtalt som ’guttene’. Selv i dag kaller de av oss som er igjen dem bare ’guttene’. Da guttestimet var over trodde mormor at hun ikke kunne få flere, hun var blitt så uregelmessig. Men nei. Under spanskesyken kom Ingegerd (mor). I jobbetiden glapp nok et gjenglemt egg ut av henne. Det ble skrapkaka, Liv. Under depresjonen forsøkte enda en skrapkake seg, skrapet etter skrapet. Da var mormor toogfemti, nazistene hadde begynt å marsjere, og det stod ikke til liv. Hun og O.A. var dessuten separert på det tidspunktet. Antallet barn var nå godt og vel tosifret. Jeg sier det ikke tydeligere. I tredveårene bare vokste de. De ble ikke flere, bare større.

– Det var noe annet i tredveårene, sa mor bestandig. – Alle spilte tennis i tredveårene. Den gangen hadde vi leilighet ved St. Hanshaugen med tennisbane i bakhaven.

I fars familie var det: god tone, et visst monn av kunnskap, ro, lavmælthet og omsorg.

Faren het Otto og var rektor på en amtskole på Ringerike. Som ung hadde han en feide med en søster om et hus i Vestfold. Etter det ville han ikke hete det samme som søsteren lenger, og skiftet navn fra Olsson til Plau. Plau er et gammelt slektsnavn som ingen i familien riktig vet opphavet til, vi tror det kommer fra Holland. Preussen er også en mulighet, for det ligger et område der som heter Plauen, men Holland lyder triveligere.

Moren i familien, min farmor, het Hildur Elise og var en stillferdig dame fra Kristiansand. Innen hun giftet seg, drev hun det til å bli førstedame på Steen & Strøm.

Barneflokken besto av Ada, Knut, Erland og Arild, han som skulle bli faren min. De tok vare på hverandre i den familien, og alle passet ekstra på yngstemann Arild. Og så var det faster Maja, som kom og gikk. Bodde der, og reiste litt, bodde der og reiste litt, som ugifte tanter gjorde. Faster Maja var redd mannfolk. Som helt ung tok hun båten til København for å treffe en frier hun likte, men da skipet la til kai og hun fikk se frieren stå der nede og vente på henne, mistet hun motet fullstendig. Hun gikk ned i lugaren og holdt seg der til båten var trygt ute på åpent hav igjen.

Lille Ada gikk omkring med fletter til livet. Hun hadde et kort liv foran seg, og et smil som ingen av brødrene noensinne glemte. Knut stakk seg vekk og hygget seg med å løse ligninger, mor satt på kjøkkenet og leste Urd.

Litt innendørs knivkasting mellom de to yngste forekom, men knivene traff dørkarmene, sjelden hoder.

Farfar døde altfor tidlig. Barna var for unge, de var kommet for kort. Plutselig var ikke Hildur rektorfrue mer, men enke på lusepensjon, og de flyttet, flyttet og flyttet. Hildur telte småpenger i forkleet om ettermiddagene før hun gikk på torget. Alltid denne moren med småpenger i forkleet når hun trodde ingen så henne. Barna hennes kom aldri over synet.

Hun snudde en gammel frakk og sydde konfirmasjonsdress til Arild.

I 1939, da skårungen hennes var nesten flyvedyktig, ga Hildur etter for det massive slaget som hadde ligget og ruget i henne noen år.

Etter det var søsknene sveiset sammen som en blokk. Med Ada fulgte nå en ektemann. Etter brødrenes mening var denne mannen så heldig at han knapt nok var i stand til å ane det, men bortsett fra det, var det bra at de ble flere. Og fortsatt rettet alles omsorg og bekymring seg mot den yngste:

– Har du sett en sånn en idiot! stønnet Erland når Arild hoppet på ski. Hva skulle han si til de andre hvis lillebror slo seg?

– Pass deg for pikene, Arild, de vil deg bare vondt, sukket faster Maja.

– Jeg er så bekymret for Arild, sa Knut. Da var han 85, lillebror nesten 80.

Solformørkelse

SOMMEREN 1954 VAR det solformørkelse, både på frøken Kleppestøs pensjonat og overalt ellers. Overalt skulle solformørkelsen komme, ute og inne. I skogen også, der far skjøt ut grunnmur til hytta og mor holdt ham med selskap.

Men hun skulle komme ned til pensjonatet igjen innen solformørkelsen. Jeg ante ikke hva jeg skulle tenke om det. Om far kunne være alene i skogen med kampestein og dynamitt når det ble mørkt, eller om mor kanskje ikke ville nå frem til frøken Kleppestøs pensjonat tidsnok og risikere å bli alene i skogen når det ble mørkt. Alt det.

Jeg hadde bedt om å få være med, men mor sa at jeg ikke orket å gå så langt. Jeg tenkte på andre turer opp de bratte bakkene til far og dynamitten. Jeg kunne vært mindre masete, mindre trett i bena.

På pensjonatet gikk alle og ventet. Det nyttet ikke å løpe ut til frøken Kleppestøs høner, som jeg var mye mindre redd for nå, etter et par uker (eller kanskje en hel sommer) på pensjonatet. Jeg gikk bare rolig bort til dem og ga dem av vassgresset som de bodde midt oppe i.

Det skulle ikke mye til før man var sjef over en høne, det var bare å nappe opp litt av dette vassgresset med bitte små, hønsete blader oppover langs stilken, som de virret omkring i og blunket mot likevel. Med de avslørende nakkene sine.

Alle kunne jo se at de ikke hadde greie på noe som helst. Hadde de holdt seg litt mer ranke, som jeg, og ikke skjøvet hodet frem og tilbake for hvert skritt de tok, så kunne de virket litt mer gåtefulle, de hadde ikke avslørt seg sånn. Jeg holdt hodet på plass når jeg gikk.

Siden jeg nå ikke var så redd de skarpe nebbene lenger og la det småbladede gresset nær nok, men ikke for nær de skarpe nebbene, var jeg hønenes herre for et øyeblikk, og ingen av dem kom noen gang til å ta meg igjen, ikke på noe område. Hønene måtte holde på borte ved gjerdet, mens jeg kunne gå inn til de andre barna og menneskene på pensjonatet og sette meg i dype stoler med blanke bord foran hvis jeg satt pent og hadde tørket godt av føttene og ikke tok på noe og holdt føttene i ro og ikke sparket på de blankpolerte bordbena.

Men den sommerdagen i 1954 da solformørkelsen skulle komme, var det ikke passende å gi seg i kast med noe som ikke hadde med solformørkelse å gjøre. Alle ventet, vandret om i stuene og ute i den skrånende haven som vendte mot fjorden. Noen malte grønne flaskeskår sorte. De var til å se mot solen med, når den ikke var der. Uten flaskeskår ble man blind.

Det var bare familier på pensjonatet. De holdt sammen før solformørkelsen og ordnet seg med skår, alle unntatt far og mor, som var i skogen og skjøt. Far skjøt, mor satt på en stubbe i sommerkjole med rynkeskjørt og hendene rundt knærne og holdt ham med selskap.

Til og med frøken Kleppestø, som snakket strengt på bergensk og var sjef over alle på pensjonatet, over hønene også, var i haven sammen med gjestene og øvet seg på å se på solen gjennom glassskår.

Barna hang inntil fedrene, mødrene hang inntil fedrene, barna stod mellom voksenben og kastet blikk mot meg som satt på huk i gresset og så ned i det og studerte på om det gikk an å konsentrere seg om noe annet enn solformørkelse. Det ble vel bare som om natten, og natt hadde da alle opplevd, i hvert fall alle de som var voksne.

Barnas blikk dro de voksnes med seg. Jeg hadde sittet trygt bak dem, nå begynte de å snu seg, snakke seg imellom, frøken Kleppestø mumlet også, så på meg, ristet på hodet. Jeg gikk rolig, ja, ingen løping, ingen brå svinger. Jeg lot som ingenting, gikk rundt huset i stedet for foran blikkene til menneskene med glasskårene, og inn på fars og mors og mitt rom som lå ved siden av glassverandaen i første etasje og var åpent, lyst og hyggelig, som en liten stue, noe helt annet enn de kalde rommene ovenpå med isblå plankevegger og skråtak som fedrene slo hodet i, slik at hele familien måtte trekke sammen midt i rommet som en flokk flyktninger. Mens vi bodde nede i første etasje hos frøken Kleppestø.

Jeg hadde bestemt meg for å forsvinne, og listet meg over teppene så ingen skulle høre. Det var jo alltid noen inne i huset, kjøkkenpiker (de het det, piker, selv om de var større enn mor), og en mann med bukseseler og brune bukser.

Jeg gled inn under sengen, fars eller mors, det er bare den jeg husker fra det rommet, en voksen enkeltseng inntil veggen, og der hadde jeg bestemt meg for å bli til dette var over, til mor kom, så jeg kunne slippe blikkene og holde meg til henne, den peneste i hele huset, den peneste og største damen, bortsett fra kjøkkenpiken, som var stor, men ikke det minste pen. Mor kunne alt, visste alt, og siden kom far også, og han kunne skyte ut fjell og spille piano.

Det gjaldt bare å la tiden gå, vente, være tålmodig og stille og ikke synes, så gikk dette over og det ville bli lyst igjen.

Det var hardt å ligge på gulvet, men ikke kjedelig. Jeg var på vakt hele tiden, i tilfelle noen skulle komme og dra meg frem. Hvis det var frøken Kleppestø ville det være verre enn døden, for hun gjorde narr, til og med av voksne. Men hvis det var far eller mor til noen av dem i annen etasje, da fikk en bare følge med, gi hånden og ikke slippe, ikke før mor kom.

Det beste var å late som jeg sov. Altså hadde jeg to oppgaver under sengen: Å bli liggende der, og å late som jeg sov. Jeg hadde nok å gjøre. Jeg kjedet meg ikke.

Jeg passet på å puste som om jeg sov, det gjaldt å stramme litt til i halsen så det kom en slags durelyd ut sammen med luften.

Jeg pleide å gjøre det, late som jeg sov, og mer nå enn tidligere. Før sovnet jeg oftere, men under oppvåkningen hadde jeg lagt merke til at far stod over meg av og til og sa pene ting. Det kunne være om hånden min eller håret eller ryggen, til og med om stillingen jeg lå i. Det var spennende å høre på. Når jeg var ordentlig våken, så jeg på hånden (gjaldt det begge, eller bare den ene?). Jeg prøvde å huske hvordan jeg hadde ligget, vred meg og så på ryggen og håret mitt i speilet.

Men den tiden var det slutt på. Nå kunne jeg holde meg våken hvis jeg ville, så det var lenge siden far hadde stått over meg og hvisket mens jeg nesten sov. Hvis vi hadde reist langt og jeg hadde sovnet på en buss nå for tiden, hadde han nok med å bære sekker og forte seg til neste trikk eller buss, og en fikk bare løpe etter, tiden da en hang på fars skulder sammen med sekken, var forbi. Det var ikke tid for hvisking og legge teppet bedre om.

Derfor hadde jeg lært meg til å puste sånn. Far var ikke lett å lure. Sov jeg ikke, så så han det, og som oftest fikk han meg til å le innen de hviskende småordene kom. Han kilte, dro opp en arm og slapp den ned. Trakk til og med opp et øyelokk, og da visste jeg ikke hva jeg skulle gjøre, jeg måtte jo se? Og den som ser, er våken. Jeg spurte far hva vi gjorde med øynene når vi sov. De faller ned i kinnene, sa han. Jeg plukket ut det ene øyet på sovedukken og så at han på en måte hadde rett. Øyet var som en ball, med lokk foran og øye bak. På dukker trillet altså øyet inn i hodet når lokket gikk ned, på mennesker falt øyet ned kinnet. Det klarte jeg ikke å styre med viljen, så hvis øyet var på plass, var jeg våken og avslørt.

Jeg ble hentet frem fra gjemmestedet under sengen også. Av en fremmed mann som ikke hadde hørt etter hvordan jeg pustet.

– Du skal da ikke ligge her inne vær hos oss sett på maken gå fra, nei maken, fnøs frøken Kleppestø – hun var også der – kom med ut nå så skal du få et glasskår. En dame i lys, blomstret kjole smilte, det ble lett å være der, alle ventet på mørket og barn under senger var ikke viktige lenger. Jeg stod midt iblant dem og ventet på mørket.

De hvinte liksom til, de samlet seg om glasskårene, men ellers var det stille. Ingen høner, ingen andre fugler heller, bare de letteste bladene, bjerken og ospen svisj mens alt ble gråaktig sort, grenene og de små bladene var ikke plaget av lys og skygge mer, de var seg selv, sorte, sanne, verden over, i hvert fall i frøken Kleppestøs have, i hvert fall på denne siden av huset. Stilnet, de ensomme grenene, det sortvåte gresset, pustet i luften. Kjøligheten som la seg om meg, alt hadde noe å fortelle, alle hadde noe å bidra med, den knasende, sorte grusen under skoene, fjorden med sorte skip. Hvis de bare fikk litt tid på seg, hvis jeg bare kunne gå nærmere trærne, de tause hønene og fuglene, så ville de begynne, hønene også, å synge den sorte sangen, den egentlige sangen.

Trærne var fløyelssorte. Hjemme hadde mor en kjole av sort fløyel med ørsmå hvite perler på, men her var det ingen perler, bare oppløst fløyel, en hel kjole strødd utover frøken Kleppestøs have. Jeg ville rundt huset, ut på stien jeg visste lå der, for der var det flere trær, og et morelltre også. Jeg ville se hvor sorte morellene var nå.

Og ble hentet inn i sirkelen igjen. Jeg fikk låne en sortmalt bunn av en ølflaske med spisse, uregelmessige kanter, og måtte ikke skjære meg og måtte ikke bli blind når jeg så opp mot solen. Jeg ville gjerne slippe, tenk om jeg ble blind mens mor var i skogen og holdt far med selskap. Mens han skjøt i mørket, den eneste lyden i hele verden den dagen, skulle hun komme tilbake til et blindt barn. Nei, jeg syntes ikke det var verdt det, jeg ville ikke risikere å få et liv som blind, selv om de blinde kunne kjenne forskjell på pengesedler bare på tykkelsen, kjenne femmere fra tiere, det var fantastisk, sa far og mor. Ofte var de blinde pianostemmere, alle pianostemmere var i hvert fall blinde. De hadde vært hjemme hos oss, de blinde pianostemmerne, prøvd et par akkorder, skrudd, prøvd igjen og gått, og siden var det far og mor som spilte. Pianostemmerne var menn med hvit stokk og sår til øyne, og de stavret seg opp og ned trappene våre, hadde kanskje lagt frakken fra seg i løse luften hvis vi ikke hadde satt en krakk under først, der er flygelet, sa vi (eller far og mor), og der er krakken. Tusen takk, dette er en tier, kjenner jeg. De skal ha igjen fem kroner og nitti øre. Pianostemmerne kjente i pungen med øyesårene rett mot meg, og alt ble riktig. Det er derfor det er hull i femogtyveøren, sa far, for de blinde. Og i tiøren og i kronestykket. Og i femtiøren. For at de blinde ikke skal ta feil. Av dem og de andre pengene. Hva med ettøren, toøren, femøren? Som ikke har hull? De har forskjellig størrelse, og så er de av kobber, de blinde kan kanskje lukte det. Nei, så fantastisk, sa far og mor, og etterpå stavret de blinde videre gjennom Oslos gater, utenfor alt. Hvorfor skulle jeg få det sånn bare fordi jeg så på solen når den ikke var der?

Men de var så snille, de med glasskåret, de lot meg ha det litt enda så gjerne de ville se selv, de hadde ikke nok skår, de delte på dem og stod på frøken Kleppestøs plen og sa Å! Å! Snilt. Gråhvite i mørket.

Være gammel med gjengrodde øyne, stavre meg gjennom de kaldeste gatene i Oslo, til Kristian Augusts Minde hvor jeg sikkert bodde, hvor de fattigste bodde og satt og tenkte på fattigdom hele dagen, bare fordi jeg hadde sett på solformørkelsen i 1954?

Jeg knep sammen øynene bakom glasset. En mannsarm ledet hånden min mot solen, og da jeg visste at jeg kunne klare å se i glasset, bare i glasset, åpnet jeg øynene og så månen, en sort, rund sten uten noe lys på seg, stille som hønene og bladene, så triste, så triste, Hilde, er vi i dag. Adjø.

Jeg ga glasset fra meg og så i bakken for sikkerhets skyld. Jeg var ikke blitt blind. Ingen kunne vite om jeg hadde sett helt riktig gjennom glasset, om blindheten ville komme fort eller om det kunne ta en stund, men jeg kunne ikke bekymre meg mer for det nå. Jeg vendte meg ut mot alt dette andre. Jeg ville se det mens det var mørkt, men det var begynt å bli sent, det var for sent allerede. Damekjolene ble røde og gule og bladene våknet grønne igjen. Det var ikke mer å oppdage.

Resten av dagen tok de meg med, de i annen etasje. Jeg fikk se på rommene deres, se hvor trangt de lå når de sov, to barn og tre barn, og far og mor. Jeg lot planen om å være selvhjulpen fare, jeg var trett av det.

Til middag plasserte en annens far meg på en stol med pute, og øverst ved bordet tronet frøken Kleppestø. Da alle hadde fått en øse rød suppe, tomatsuppe, tok hun skjeen og sa:

– I dag må vi være flinke å spise suppe.

Og alle vi, de voksne mennene også, tok skjeene våre og gjorde som frøken Kleppestø sa.

Om kvelden begynte det å bli mørkt igjen, men ikke sånn mørkt. Grønt mørkt på den vanlige måten, og da mor kom, sa jeg:

– Du gikk fra meg.

– Det var vel ikke så farlig, sa mor.

– Det var solformørkelse.

– Det merket ikke vi noe til.

Jeg gikk fra henne et øyeblikk, ut i den gammelkjente haven og sa fra til de første suppespiserne jeg så:

– Det var ikke solformørkelse i skogen.

Spro

LANGS STIEN NED til Spro vokste det hvite blomster på gjerdet, en hel hekk med klokkeformede blomster. Stien gikk forbi frøken Kleppestøs pensjonat, men vi trengte ikke frøken Kleppestø lenger nå, for vi hadde fått tak på hytta. Stien var ikke lang, den gikk fra veien ned til sjøen, og den var myk å gå på. Omtrent midtveis, der blomstene hang på kanten av frøken Kleppestøs gjerde, hørtes suset fra sjøen. Over meg hang de sorte morellene hennes og glitret i solen, og bladene laget skyggemønstre på bakken. Jeg hadde aldri sett sånne mønstre før. Innenfor gjerdet, der jeg hadde oppholdt meg før i tiden, den gangen vi bodde på pensjonatet, var de ikke synlige. Men nå hadde vi tak over hodet.

Det var langt å gå. Jeg visste hvorfor: For det første sparte jeg på stien, stanset, pustet, ventet på at morellene skulle glitre, ventet på mønstrene på bakken, på duften fra sjøen. For det andre var jeg ikke stor, og dermed var alle veier lange å gå. Men jeg var nokså nem, spesielt når ingen holdt oppsyn med meg. Jeg kunne alt jeg trengte å kunne: svømme med svømmebelte, trykke vannet ut av vattputene ved å stå på dem én for én og legge beltet til tørk på svabergene når jeg hadde badet. Jeg kunne bre ut håndkleet mitt på svaberget og legge meg til med ryggen opp som en voksen dame og leke at jeg ikke var interessert i å bade, jeg husket å reise meg og snu beltet dann og vann så det skulle tørke på begge sider, jeg kunne leke voksen dame og si til meg selv at i dag får jeg bade et par ganger, kanskje, og skifte, vrikke og ’skjule meg’ under håndklær og skjørt og tenke fy og fy jeg er voksen dame når jeg la meg på svaberget igjen med alle mine voksne hemmeligheter. Men bare til det kom gutter, for de lo av sånt. Noen av jentene var med på det: Vi leker mødre, bestemte vi, og så satt vi på håndklærne og krøllet tærne og snakket om de umulige ungene våre og om hvordan vi dengte dem minst en gang om dagen, helt til vi ble lei av å late som vi drakk kaffe og gikk i gang med badingen, metodisk og rituelt.

Fremmede unger som kom med moren sin, gikk uti der vannet var grunt og bunnen dekket av skjell og spisse stener. Vi duppet i vannet og så moren vakle utover med en unge hengende på hoften, en unge som kanskje til og med var større enn oss. I alle fall underlagt en mor den dagen, og dermed mulig å fryse ut dagen etter.

Vi som kunne våre ting og kjente stranden, gikk uti der to runde steiner støtte mot hverandre og laget en kile akkurat passe til hælen. Man kunne sitte med hælen som brems og la seg skli ut i vannet som rakte nesten til navlen og få fotfeste i bunnen som var av puddersand og ikke noe annet. Lenger ut var vannet dypere, vi skulle hele veien med årene, og vi så de små som stod med vann til langt opp på brystet, selv helt inne ved badestenen. Deres livssituasjon var en annen enn vår, vi som var fem-seks år og ikke var begynt på skolen ennå, men som kunne alt vi trengte. Så badet vi, badet og badet til vi var blå rundt munnen og hvite på fingertuppene og skalv så vi stammet, men bare når vi stod stille med noe av kroppen over vann. Hvis vi dukket og holdt på litt til, en stund til, merket vi det ikke. Helt til flere enn bare de sinteste mødrene ropte barna opp. Når de vanlige mødrene ropte barna sine opp gikk alle opp, du ville ikke ligge der alene mot alle og fryse i vannflaten heller.

Siden jeg var såpass nem, kunne jeg tørke meg og få på soldrakt og kanskje tulle meg inn i en utslitt badekåpe som det ikke var så farlig med – i en utslitt, fillete voksenbadekåpe er det alltid tøy nok til at en unge får pakket seg inn, og så luktet den pappa, skog og tobakk. Sitte på det varme stedet på svaberget og spise matpakke, fordele matpakken utover dagen så jeg aldri satt der som en dust uten mat lenge før middag. Jeg kunne planlegge så matpakken holdt til kvelden, ligge sammen med et par andre og se solen flytte seg, flytte på småstein mens jeg lå, og kanskje bli kjent med nye barn, inne fra Drøbak, som kom for å bade etter at de hadde spist middag. Det var strålende, hemmelige vennskap som varte til kvelden, med barn fra en annen verden, med andre liv. De BODDE i Drøbak og måtte aldri reise derfra, ikke på søndagskveldene, ikke når sommerferien var over. En lys pike som var større enn meg hadde bakeren til bestemor, bestemoren hennes var bakeren, i bakeriet hvor jeg hadde vært én, kanskje to ganger, hvor det luktet varmt sukker og kanel og hvor det var lov å ha lyst på bolle. Det var alltid boller der. Hei, bestemor, kunne den piken si, jeg er barnebarn her i huset, i huset med bollene.

Men før det, før vi hadde funnet stenen med renne til en fot, før vi hadde begynt å klyve opp på svaberget og være der hele dagen alene, før vi hadde fått tak over hytta og før vi hadde funnet frøken Kleppestøs pensjonat, mens hytta var en tomt hvor vi satt i lyngen og spiste lapskaus fra Norgesglass som mor hadde laget hjemme kvelden i forveien og som far varmet opp på propanapparat så lapskausen luktet lapskaus med lyng og propan, da hadde vi teppe i sanden, mor og jeg, mens far var oppe i skogen og tenkte. Mor la teppet ut i den sorte grusen som var full av skjell. Og glasskår. Hun satt på teppet i skjørt og solliv og sandaler og leste Alt for Damene. Det var det eneste ukebladet hun leste, og bare en sjelden gang. De andre bladene var for folkelige, for vulgære og for enkle. Men Alt for Damene gikk an en sjelden gang. Alle damene i Alt for Damene hadde samme, oransje lebestift. Alltid. Smagfullt, sa mor. Diskré. Ikke nok, tenkte jeg. Det skal være så mye som du greier å få på. Så rødt som det går an. Blodrødt, svartrødt.

Jeg visste med meg selv, der jeg vasset utover i badesko, at jeg ikke skulle bruke tid på å være diskré når jeg ble stor. Jeg skulle bli en dame med svartrød munn og kjempehøye hæler når jeg løp til trikken.

Det var ingen barn i vannet her, det var ettermiddag og de var gått hjem. Det var bare noen store gutter under bryggen tilbake. Sånne som det ikke nyttet å rope på. Grunn til å passe seg. Jeg var for liten til svømmebelte, hadde ikke svømmebelte. Vi var bare innom stranden på vei til bussen borte på torget, Oslobussen hjem. Far var på tomta og dro snorer langs bakken. Kjøkken her. Hildes dukker der. Damer på kaffebesøk her. Far tente pipa og flyttet pinner og strammet snorer. Hvis jeg ikke snublet i dem, hvis han løftet meg over, kom jeg inn i firkantene og planene hans og forstod hvor mye han hadde å tenke på. Veranda her. Peis der. Noen folk i skogen var kommet lenger enn far og stod nede i tunneler av forskaling og gravde eller helte på sement. Noen satt bare og så utover lyngen, og noen var ferdige. Noen skulle skyte ut kjelleren etter at huset var kommet opp, så kunne de flytte fortere inn. Vi skulle skyte først. En del i hvert fall.

Jeg gikk utover i vannet. Jeg var ikke redd for å skjære meg, jeg hadde badesko. Men jeg var ubestemt, badedrakten var tørr og deilig mot huden, det merket jeg ekstra godt nå som jeg stod i vann til langt opp på lårene. Hva slags bad skulle det bli? En forsiktig vasselek der jeg husket å holde knærne stive hver gang jeg så noe jeg ville ha på bunnen, ikke satte meg på huk av iver og ble søkk våt for et skjell?

Under vannskorpen var det beste stedet. Det suste grønt og varmt, det kilte og koste med meg. Blankt og hemmelig. Vannet var mitt og jeg var vannet. Hit skulle jeg, suste og tenkte det rundt meg, her er jeg. Fremme. Bare den ene regelen: Glem å puste. Men pusten husket, dro meg oppover selv om det ikke hjalp, det var altfor langt opp til overflaten igjen, og vannet skrek rundt meg, skar og skrek og slo: ned, Hilde, ned, Hilde, du slipper ikke opp, og jeg vet ikke hvordan jeg skal gjøre det, mamma, gjennom, gjennom, som det hater meg, vannet, og slår og kveler. Luften, jeg hyler innover, brystet presses ut ut ut, jeg er her i Drøbak, der er bryggen, mamma leser Alt for Damene, stolpene i vannet, under bryggen leker de store guttene, nå skal du under igjen, ikke gråt.

Og det kiler søtt, like søtt som før. Hva er det der nede på bunnen, der ligger det noe til meg. Kom Hilde, nå er du stor, du er alt mulig, ingen vei å gå mer, ingen å høre på mer, ingen å være mindre enn mer, redd for mer, hele havet er ditt, her under vannflaten er livet ditt, og bare du vet det, alle andre har harde kanter og skingrende lyder de ikke kan fri seg fra, de bærer og venter, men her er kilingen, koser med hele deg, nesten våken, nesten som å sove i sengen, og pappa kommer snart.

Men så blir du slått opp mot overflaten igjen av noe som ligner brede spader med ru sement på.

Pappas spade satte seg alltid fast mens vi blandet ny porsjon til trillebåren. Så moro å blande, det grå pudderet i store, tørre papirsekker, tørt pudder, tørre sekker, og så vann, og spaden går, hakk, hakk, i trillebåren, rette linjer frem og tilbake, få være med! Ikke ta i det! Da får du ru, harde fingre som spaden. Da får du sånne fingre.

Zakk, zakk, spaden gjennom sementen, pappa har bar overkropp og brune brystvorter og brune føflekker på ryggen. Og mer vann. Og mer vann. Vann, pappa, vann. Men han sparer, blander, sparer, har i det grå. Hakk hakk med spaden, spaden slår, harde sinkbøtter går på løpestreng gjennom skogen, bank, bank, mørtel ned lia til Kristiansen, tomme bøtter oppover igjen, dukk, unger, ligg unna, men det er opp jeg må, jeg har et spett i ryggen som skyver meg opp, jeg må puste nå, ingenting går uten luft. Luft, inn i meg, fort, noe så godt, blå luft ned i halsen, og øynene står ikke og buler mer, det er ingenting å være redd for mer og alt er riktig, men det rekker du ikke å tenke på, for det er bare én tanke nå: Jeg skal under igjen. Og det gjelder å finne seg i det, jeg kommer. Jeg kan godt være her nede, jeg vil aller helst det, nå vil jeg det. Jeg har valgt, jeg kommer ned igjen, ble det ikke valgt? Det er uviktig, slik er forholdene blitt, her skal jeg være.

Larmen i vannet nå, mammas hånd rundt armen, det er hun som lager støy, skumhvit støy, og mamma vet hva hun skal – det skriker i vannet: hjem igjen, opp igjen, og jeg tenker: ja, jeg kan vel være med. Jeg kan jo det. Jeg er jo Hilde på stranden i Drøbak, og jammen er vi langt ute nå, utenfor bryggen allerede, det gikk fort, mamma vasser i vannet i skjørt og sandaler, de fine skinnsandalene som ikke tåler vann. Mamma har hastverk, drar i meg, og når jeg får fotfeste kan jeg gå selv på skjellene i badeskoene som er røde med hvit hæl og tå. Mamma er så tynn og hvit, og har sånt hastverk. Hun forter seg vekk fra det søte, grønne der ute, og det gjør hun rett i, for jeg vil være hos henne. Vi må forte oss, mamma vet hva vi må og jeg må si fra at jeg er på parti med henne:

– Vannet er farlig det, mamma.

Hun sier seg enig. Hun spør hvordan jeg kom så langt ut. Jeg falt. Og så skoene dine, mamma.

Ja, nå blir de stive.

Nå må mamma alltid gå med stive sko. De blir aldri myke mer nå som de har vært i vann. Men først må de tørke. Først må hun gå med våte sko hele veien opp til Oslobussen på torget. Hun må sitte med våte ben hele veien inn til Oslo på bussen som gjør meg kvalm, så kvalm at både Drøbak og stranden forsvinner i en gul drøm.