BØKER AV RICKARD DAWKINS

THE SELFISH GENE

(DET EGOISTISKE GENET)

THE EXTENDED PHENOTYPE

THE BLIND WATCHMAKER

RIVER OUT OF EDEN

CLIMBING MOUNT IMPROBABLE

UNWEAVING THE RAINBOW

THE ANCESTOR’S TALE

A DEVILS CHAPLAIN

THE GOD DELUSION

(GUD, EN VRANGFORESTILLING)

RICHARD DAWKINS

GUD

EN VRANGFORESTILLING

Copyright © 006 by Richard Dawkins
ALL RIGHTS RESERVED
Copyright © Monstro bok 007
Oversatt av Finn B. Larsen og Ingrid Sande Larsen
Omslag/design: Factorydesign, Kai Holmen
Omslagsfoto: Steve Peixotto
Tilrettelagt for e-bok av Prograph as
Originaltittel: The God Delusion
ISBN: 978-82-92769-08-9
ISBN: 978-82-92769-02-7 (trykk)
Published by agreement with Brockman InC.
www.monstro.no – forlagets hjemmeside

IN MEMORIAM

Douglas Adams

(1952-2001)

«Er det ikke nok å se at en hage er vakker uten å være nødt til å tro at det finnes alver i enden av den også?»

INNHOLD

Forord

1 EN DYPT RELIGIØS IKKE-TROENDE

Fortjent respekt

Ufortjent respekt

2 HYPOTESEN OM GUD

Polyteisme

Monoteisme

Sekularisme, Founding Fathers og USAs religion

Det fattigslige ved agnostisisme

NOMA

Eksperimentet med Den store bønnen

Neville Chamberlains evolusjonistskole

Små grønne menn

3 ARGUMENTER FOR GUDS EKSISTENS

Thomas Aquinas’ «bevis»

Det ontologiske argumentet og andre a priori argumenter

Argumentet ut fra skjønnhet

Argumentet ut fra personlig «erfaring»

Argumentet ut fra skriften

Argumentene basert på beundrete religiøse forskere

Pascals veddemål

Bayesaniske argumenter

4 HVORFOR DET NESTEN SIKKERT IKKE FINNES NOEN GUD

Den ultimate Boeing 747

Naturlig utvalg som en bevissthetsgjørende

Ureduserbar kompleksitet

Hulltilbedelsen

Det antropiske prinsipp: planetarisk versjon

Det antropiske prinsipp: kosmologisk versjon

Et mellomspill i Cambridge

5 RELIGIONENS RØTTER

Det darwinistiske imperativ

Direkte fordeler av religion

Gruppeutvalg

Religion som biprodukt av noe annet

Psykologisk forberedt for religion

Trå varlig, for du trår på mine memer

Cargo-kulter

6 MORALENS RØTTER: HVORFOR ER VI GODE?

Har vår moralske sans en darwinistisk opprinnelse?

En konkret studie av moralens røtter

Hvis det ikke finnes noen Gud, hvorfor være god?

7 DEN «GODE» BOKEN OG DEN FORANDERLIGE MORALSKE ZEITGEIST

Det gamle testamente

Er Det nye testamente noe bedre?

Elsk din neste

Den moralske Zeitgeist

Hva med Hitler og Stalin? Var ikke de ateister?

8 HVA ER GALT MED RELIGION? HVORFOR VÆRE SÅ FIENDTLIG?

Fundamentalisme og undergraving av vitenskap

Absolutismens mørke side

Tro og homoseksualitet

Tro og menneskelivets hellighet

Den store Beethoven-feilslutningen

Hvordan «moderasjon» i tro fostrer fanatisme

9 BARNDOM, MISHANDLING OG FLUKT FRA RELIGION

Fysisk og mental misbruk

Til forsvar for barna

En utdannelsesmessig skandale

Bevisstgjøring igjen

Religiøs opplæring som en del av litterær kultur

10 ET SÅRT TILTRENGT HULL?

Binker

Trøst

Inspirasjon

Alle burkaers mor

Tillegg:

en ufullstendig liste over nyttige adresser for enkeltmennesker som trenger hjelp til å unnslippe religion

Siterte eller anbefalte bøker

Noter

Indeks

FORORD

Da min kone var barn, kunne hun ikke fordra skolen og ønsket at hun kunne slutte. Mange år senere, da hun var i 20-årene, fortalte hun foreldrene sine om dette uheldige faktum, og moren henne ble bestyrtet: «Men kjære deg, hvorfor sa du ikke noe til oss?» Lallas svar er dagens tekst for meg: «Men jeg visste ikke at jeg kunne.»

Jeg visste ikke at jeg kunne.

Jeg har en mistanke om – vel, jeg er sikker på – at det finnes en masse mennesker som er oppdratt i en eller annen religion og som er ulykkelige av den grunn, som ikke tror på det og har anfektelser for alt det onde som er begått i religionens navn. Dette er mennesker som føler en uklar lengsel etter å forlate foreldrenes religion og ønsker at de kunne det, men som rett og slett ikke innser at å forlate religionen, er et alternativ. Hvis du er en av dem, er denne boken for deg. Den tar sikte på å styrke bevisstheten overfor det faktum at å være ateist er en realistisk aspirasjon, en modig og praktfull aspirasjon. Som ateist kan du være lykkelig, avbalansert, moralsk og intellektuelt realisert. Dette er det første av mine bevisstgjørende budskap. Jeg vil også styrke bevisstheten på tre andre måter, men det kommer jeg tilbake til.

I januar 2006 presenterte jeg en fjernsynsdokumentar i to deler på britisk fjernsyn (Channel Four) som fikk tittelen Root of All Evil? (Roten til alt ondt?). Fra første stund mislikte jeg tittelen. Religionen er ikke roten til alt ondt, for en enkeltting er ikke roten til alt mulig. Men jeg likte annonsen som Channel Four rykket inn i landsdekkende aviser. Det var et bilde av Manhattans skyline med påskriften «Tenk deg en verden uten religion.» Hva var forbindelsen? Tvillingtårnene i World Trade Center ruvet i bildet.

Tenk deg, som John Lennon, en verden uten religion. Tenk deg at det ikke fantes noen selvmordsbombere, 11. september, 7. juli, korstog, heksejakt, Kruttsammensvergelse, deling av India, israelsk/palestinske kriger, serbiske/kroatiske/muslimske massakrer, forfølgelse av jødene som «Kristus-mordere», nord-irske «problemer», «æresdrap», elegant kledde tv-predikanter med velfrisert hår som narrer lettlurte folk til å gi fra seg pengene sine («Gud vil at du skal gi til det gjør vondt»). Tenk deg at ingen talibangerilja sprengte eldgamle statuer, at ingen ble offentlig halshogd for blasfemi, at ingen kvinnehud ble pisket fordi den ble vist fram. Min kollega Desmond Morris har fortalt meg at John Lennons praktfulle sang «Maybe» enkelte ganger framføres i USA med linjen «and no religion too» strøket. En versjon har til og med den frekkhet å forandre den til «and one religion too».

Du synes kanskje at agnostisisme er et fornuftig standpunkt, men at ateisme er like dogmatisk som religiøs tro. I så fall håper jeg at kapittel 2 vil få deg til å skifte mening ved å overbevise deg om at «Gudshypotesen» er en vitenskapelig hypotese om universet som burde analyseres med like stor skepsis som enhver annen. Du har kanskje fått høre at filosofer og teologer har lagt fram gode grunner for å tro på Gud. Hvis du mener det, kommer du kanskje til å like kapittel 3, «Argumenter for Guds eksistens». Argumentene viser seg å være oppsiktsvekkende svake. Kanskje mener du at det er åpenbart at Gud må finnes, for hvordan skulle ellers verden ha blitt til? Hvordan kunne det ellers finnes liv i alt sitt rike mangfold der alle arter gir et uhyggelig inntrykk av å være «designet»? Hvis du tenker på denne måten, håper jeg at du vil dra nytte av kapit-tel 4: «Hvorfor det nesten sikkert ikke finnes noen Gud». Darwins naturlige utvalg peker slett ikke på en designer, og illusjonen om design av levende vesener forklares langt mer økonomisk og med knusende eleganse. Og mens naturlig utvalg begrenser seg til å forklare levende liv, gjør den oss bevisste sannsynligheten for sammenlignbare forklarende hjelpemidler som kan gjøre det lettere å forstå selve kosmos. Kraften i hjelpemidler som naturlig utvalg er den andre av mine fire muligheter for å bevisstgjøre.

Du tror kanskje at det må finnes en gud eller guder fordi antropologer og historikere kan fortelle at troende dominerer alle menneskelige kulturer. Hvis du synes dette er overbevisende, vil jeg be deg lese kapittel 5 om «Religionens røtter» som forklarer hvorfor tro er så allestedsnærværende. Eller mener du at religiøs tro er nødvendig for at vi skal kunne ha en forsvarlig moral? Trenger vi ikke Gud for å være gode? Vennligst les kapitlene seks og syv for å finne ut hvorfor dette ikke holder stikk. Har du fortsatt en svakhet for religion som noe godt for verden om du selv har mistet troen? Kapittel 8 vil be deg tenke på hvordan religion ikke er særlig bra for verden.

Hvis du synes at du har kjørt deg fast i religionen du ble oppdratt med, kan det være verdt å spørre deg selv hvordan dette skjedde. Svaret er vanligvis en aller annen form for indoktrinering i barndommen. Hvis du i det hele tatt er religiøs, er det overveldende sannsynlig at din religion er dine foreldres. Hvis du ble født i Arkansas og du mener at kristendom er ekte og islam falsk, og vet utmerket godt at du ville ha ment det motsatte hvis du hadde vært født i Afghanistan, er du et offer for indoktrinering i barn-dommen. Mutatis mutandis hvis du var født i Afghanistan.

Hele problemkomplekset religion og barndom er emnet for kapittel 9 som også omfatter mitt tredje hjelpemiddel for bevissthet. Akkurat som feminister grøsser når de hører «han» i stedet for «han eller hun», eller «mann» i stedet for «menneske», vil jeg at alle skal fare sammen når de hører uttrykk som «katolsk barn» eller «muslimsk barn». Hvis du vil, kan du snakke om «barn av katolske foreldre», men hvis du hører noen snakke om et «katolsk barn», kan du arrestere dem og høflig påpeke at barn er for små til å vite hvor de står i slike spørsmål, akkurat som de er for små til å vite hvor de står i økonomi og politikk. Nettopp fordi mitt siktemål er å styrke bevisstheten, vil jeg ikke be om unnskyldning for at jeg nevner det her og også i kapittel 9. Dette kan ikke sies for ofte. Jeg sier det igjen: Det finnes ikke muslimske barn, men barn av muslimske foreldre. Disse barna er for små til å vite om de er muslimer eller ikke. Det finnes ikke noe slikt som et muslimsk barn. Det finnes ikke noe slikt som et kristent barn.

Kapitlene 1 og 10 begynner og avslutter boken med å forklare på forskjellige måter hvordan en skikkelig forståelse av det storslagne ved den virkelige verden aldri kan bli en religion, men kan fylle den inspirerende rollen som religion historisk sett og på en utilstrekkelig måte har tilranet seg.

Mitt fjerde hjelpemiddel er ateistisk stolthet. Å være ateist er ikke noe å be om unnskyldning for. Tvert imot, det er noe å være stolt av og noe som gjør at man uten frykt ser mot fjernere horisonter. For ateisme tyder på et selvstendig sinn og absolutt et sunt sinn. Det finnes mange mennesker som vet innerst inne at de er ateister, men ikke våger å innrømme det overfor sin familie og i enkelte tilfeller kanskje heller ikke overfor seg selv. Dette skyldes delvis at selve ordet «ateist» med flid er framstilt som en forferdelig og skremmende merkelapp. I kapittel 9 siteres skuespillerinnen Julia Sweeneys tragikomiske historie om at foreldrene, ved å lese i en avis, oppdaget at hun var blitt ateist. Å ikke tro på Gud kunne de til nød akseptere, men å være ateist! ATEIST? (Morens stemme steg til et skrik.)

Jeg har behov for å si noe rettet spesielt mot amerikanske lesere om dette, for religiøsiteten i dagens USA er noe virkelig bemerkelsesverdig. Advokaten Wendy Kaminer overdrev bare litt da hun sa at å gjøre narr av religion, er som å brenne et flagg i American Legion Hall.¹ Statusen til ateister i USA i dag er på linje med homo-seksuelles status for 50 år siden. Nå, etter Gay Pride-bevegelsen, er det mulig, men fortsatt ikke spesielt lett, for en homoseksuell å bli valgt til et offentlig verv. I en gallupundersøkelse som ble gjennomført i 1999, ble amerikanere spurt om de ville stemme på en ellers godt kvalifisert person som var kvinne (94 prosent sa at de ville det), katolikk (92 prosent ville det), jøde (92 prosent ville det), farget (79 prosent), mormoner (79 prosent), homoseksuell (79 pro-sent) eller ateist (49 prosent). Det er opplagt at vi har langt igjen. Men ateister er langt mer tallrike, særlig blant de høyt utdannete, enn mange er klar over. Slik var det også på 800-tallet, og allerede den gang kunne John Stuart Mill si: «Verden ville bli forbløffet hvis den visste hvor stor andel av de aller fremste, av de mest anerkjente også i det folkelige omdømmet for sin klokhet og sine fortrinn, er fullt og helt skeptikere når det gjelder religion.»

Dette må være enda sannere i dag, og jeg legger fram bevis for det i kapittel 3. Grunnen til at så mange ikke legger merke til ateister, er at en god del av oss nøler med å stå fram. Min drøm er at denne boken kan hjelpe mennesker til å stå fram. Akkurat som med homobevegelsen er det slik at jo flere som står fram, desto lettere vil det være for andre å slutte seg til dem. Det finnes kanskje en kritisk masse for utløsning av en kjedereaksjon.

Amerikanske meningsmålinger tyder på at ateister og agnostikere er langt mer tallrike enn religiøse jøder, og er også flere enn de fleste andre definerte religiøse grupper. Men i motsetning til jødene, som notorisk er av de mest effektive politiske lobbyister i USA, og i motsetning til evangeliske kristne som utøver enda større politisk makt, er ateister og agnostikere ikke organisert og har følgelig ingen innflytelse. Å organisere ateister er faktisk blitt sammenlignet med å gjete katter fordi de ofte tenker individuelt og nekter å underkaste seg autoriteter. Men et godt første skritt ville være å bygge opp en kritisk masse av dem som er villig til å stå fram og på den måten oppmuntre andre til å gjøre det. Selv om det ikke er mulig å gjete dem, kan et tilstrekkelig antall katter lage mye støy, og de kan ikke ignoreres.

Ordet «delusion» (vrangforestilling, villfarelse) i tittelen på den engelske originalen har uroet enkelte psykiatere som betrakter det som en teknisk term som man ikke skal slå om seg med. Tre av dem skrev til meg og foreslo en spesiell teknisk term for religiøs villfarelse: «relusion».² Det er ikke umulig at dette ordet vil feste seg. Men inntil videre kommer jeg til å holde meg til «delusion», og jeg må rettferdiggjøre min bruk av det. Penguin English Dictionary definerer en «delution» som «en falsk oppfatning eller et falskt inntrykk». Det utdypende sitatet som ordboken gir, skriver seg forbausende nok fra Phillip E. Johnson: «Darwinisme er historien om menneskehetens frigjøring fra vrangforestillingen om at dens skjebne kontrolleres av en makt høyere enn den selv.» Kan det være den samme Phillip E. Johnson som leder kreasjonist-angrepet på darwinismen i USA i dag? Det er det faktisk, og sitatet er, som vi kunne gjette, tatt ut av sin sammenheng. Jeg håper det faktum at jeg har slått fast dette, vil bli lagt merke til siden den samme høflighet ikke er blitt meg til del i tallrike kreasjonist-sitater fra mine arbeider. De er bevisst og villedende tatt ut av sin sammenheng. Uansett hva Johnson har ment, vil jeg med glede slutte meg til setningen hans slik den står. Ordboken som følger med Microsoft Word, definerer en «delusion» som «en vedvarende falsk tro som forfektes til tross for sterke motbevis, særlig som et symptom på en psykiatrisk forstyrrelse». Den første delen fanger inn religiøs tro perfekt. Når det gjelder hvorvidt det er et symptom på en psykiatrisk forstyrrelse, er jeg tilbøyelig til å følge Robert M. Pirsig, forfatteren av Zen og kunsten å vedlikeholde en motorsykkel: «Når en person lider av en ‘vrangforestilling’, kalles det sinnssykdom. Når mange mennesker lider av en ‘vrangfore-stilling’, kalles det religion.»

Hvis denne boken fungerer slik det var min hensikt, vil religiøse lesere som åpner den, være ateister når de legger den fra seg. For en formastelig optimisme! Innbarkede troende er selvfølgelig uimottakelige for argumenter. De har bygd opp motstanden gjennom år med indoktrinering i barndommen og ved hjelp av metoder som det tok århundrer å modne (enten ved evolusjon eller design). Blant de mer effektive immunologiske innretninger er en dyster advarsel mot så mye som å åpne en bok som denne. Den er utvilsomt Satans verk. Men jeg tror det er frisinnete mennesker der ute: mennesker som opplevde en indoktrinering i barndommen som ikke var altfor snikende, som ikke «virket», eller mennesker med en medfødt intelligens som var sterk nok til å overvinne den. Slike frie ånder bør bare trenge litt oppmuntring for å frigjøre seg totalt fra religionens skrustikke. I det minste håper jeg at ingen som leser denne boken, vil kunne si: «Jeg visste ikke at jeg kunne.»

Jeg takker mange venner og kolleger for hjelp i forberedelsene til denne boken. Jeg kan ikke nevne alle, men de omfatter min litterære agent John Brockman og redaktørene mine, Sally Gaminara (for Transworld) og Eamon Dolan (for Houghton Mifflin). Begge leste boken med følsomhet og intelligent forståelse og ga meg en nyttig blanding av kritikk og råd. Deres helhjertede og entusiastiske tro på boken var svært oppmuntrende for meg. Gillian Somerscales har vært en eksemplarisk manusredaktør, like konstruktiv med sine forslag som omhyggelig med sine korrigeringer. Andre som kritiserte forskjellige utkast og som jeg skylder stor takknemlighet, er Jerry Coyne, J. Anderson Thomson, R. Elisabeth Cornwell, Ursula Goodenough, Latha Menon og særlig Karen Owens, en kritiker extraordinaire. Hennes kjennskap til sammenvevingen av alle utkast til denne boken har vært nesten like detaljert som min egen.

Boken står i gjeld (og vice versa) til tv-dokumentaren i to deler, Root of All Evil?, som jeg presenterte på britisk fjernsyn (Channel Four) i januar 006. Jeg takker alle som var involvert i produksjonen, blant dem Deborah Kidd, Russell Barnes, Tim Cragg, Adam Prescod, Alan Clements og Hamish Mykura. For tillatelse til å bruke sitater fra dokumentaren takker jeg IWC Media og Channel Four. Root of All Evil? oppnådde utmerkede seertall i Storbritannia, og er også kjøpt inn av Australian Broadcasting Corporation. Det gjenstår å se om noen amerikansk fjernsynskanal vil våge å vise den.*

Denne boken har utviklet seg i min hjerne i noen år. I løpet av denne tiden var det ikke til å unngå at noen tanker fant veien til forelesningene mine, for eksempel Tanner-forelesningene ved Harvard og artikler i aviser og magasiner. Lesere av min faste spalte i Free Inquiry vil spesielt kjenne igjen enkelte avsnitt. Jeg takker Tom Flynn, redaktøren i dette beundringsverdige magasinet, for stimulansen han ga meg ved å tilby meg å bli fast spaltist. Etter en midlertidig pause under avslutningen av denne boken, håper jeg å gjenoppta arbeidet med denne spalten, og vil utvilsomt bruke den til å svare på bokens mottakelse.

Av mange forskjellige grunner takker jeg Dan Dennett, Marc Hauser, Michael Stirrat, Sam Harris, Helen Fisher, Margaret Downey, Ibn Warraq, Hermione Lee, Julia Sweeney, Dan Barker, Josephine Welsh, Ian Baird og ikke minst George Scales. I våre dager er en bok som denne ikke komplett før den blir kjernen på en levende webside, et forum for utfyllende materiale, reaksjoner, diskusjoner, spørsmål og svar – hvem vet hva framtiden kan bringe? Jeg håper at www.richarddawkins.net, websiden til Richard Dawkins Foundation for Reason and Science, vil komme til å fylle denne rollen, og jeg er Josh Timonen stor takk skyldig for oppfinnsomheten, profesjonalismen og det rene harde arbeidet han legger i den.

Først og fremst takker jeg min kone Lalla Ward som med list og lempe har fått meg til å overvinne all nøling og tvil, ikke bare med moralsk støtte og åndfulle forslag til forbedringer, men ved å lese hele boken høyt for meg på to forskjellige trinn i utviklingen slik at jeg kunne vurdere helt direkte hvordan den ville fortone seg for andre lesere enn meg selv. Jeg anbefaler denne teknikken til andre forfattere, men jeg må understreke at for å oppnå de beste resultatene, må oppleseren helst være en profesjonell skuespiller som har stemme og øre med sans for språkets musikk.

* Idet boken går i trykken, er svaret fortsatt nei. DVD-er er imidlertid tilgjengelige på http://www.richarddawkins.net.store

1

EN DYPT RELIGIØS IKKE-TROENDE

Jeg forsøker ikke å tenke meg en personlig Gud; det er tilstrekkelig å føle ærefrykt for oppbyggingen av verden, i den grad det er mulig for våre utilstrekkelige sanser å verdsette den.

–ALBERT EINSTEIN

FORTJENT RESPEKT

Gutten lå i gresset med hendene under haken. Plutselig følte han seg overveldet av en sterkere bevissthet om sammenfiltrede stilker og røtter, en skog i mikrokosmos, en forvandlet verden med maur og biller og til og med – selv om han den gang ikke kjente detaljene – milliarder av jordbakterier som tause og usynlige støttet opp økonomien i mikroverdenen. Plutselig var det som om mikroskogen i gresset svulmet opp og ble ett med universet samtidig som den henførte gutten tenkte på det. Han tolket opplevelsen på en religiøs måte, og dette førte ham til slutt til en prestegjerning. Han ble ordinert som anglikansk prest og ble ansatt ved skolen jeg gikk på. Det var en lærer jeg ble glad i. Det er takket være skikkelige, liberale prester som han at ingen vil kunne påstå at jeg fikk religion tredd ned over hodet på meg.*

I en annen tid, på et annet sted, kunne denne gutten ha vært meg under stjernene, svimmel av Orion, Kassiopeia, Store bjørn, på gråten av den lydløse musikken fra Melkeveien, halvt bedøvet av natteduftene fra frangipani og trompetblomst i en afrikansk hage. Hvorfor den samme følelsen førte presten i én retning og meg i en annen, er ikke noe lett spørsmål å svare på. En kvasimystisk reaksjon på naturen og universet er vanlig blant forskere og rasjonalister. Dette har ingenting med overtro å gjøre. I hvert fall i guttedagene var denne presten trolig ikke klar over (det var ikke jeg heller) sluttlinjene i Artenes opprinnelse – den berømte «overgrodd bredd»-passasjen «med syngende fugler i buskene, med forskjellige insekter som svirret rundt og mark som krøp i den fuktige jorden». Hvis han hadde vært fortrolig med denne passasjen, ville han utvilsomt ha identifisert seg med den, og i ste det for å ha blitt ført inn i presteskapet, kunne han ha delt Darwins syn om at alt ble «produsert av lover som virker rundt oss»:

Derfor er det slik at fra krigen i naturen, fra sult og død, er de mest opphøyde objekter vi er i stand til å tenke oss, nemlig produksjonen av høyerestående dyr, en direkte følge. Det er noe storslått i dette livssynet med sine mangfoldige krefter som opprinnelig ble åndet inn i noen få former eller inn i én; og mens denne planeten har fortsatt å kretse ifølge de faste tyngdekraftlovene, har ut fra en så enkel begynnelse endeløse former, så vakre og vidunderlige, utviklet seg og fortsetter å utvikle seg.

I Pale Blue Dot skrev Carl Sagan:

Hvordan kan det ha seg at knapt noen større religion har sett på vitenskap og konkludert: «Dette er bedre enn vi trodde! Universet er mye større enn profetene våre sa, mer storslått, mer subtilt, mer elegant.» I stedet sier de: «Nei, nei, nei! Min gud er en liten gud, og jeg vil at han skal fortsette å være det.» En religion, gammel eller ny, som understreket det storslagne ved universet som den moderne vitenskap har påvist, kan klare å trekke fram reserver av ærbødighet og ærefrykt som knapt nok er utnyttet av konvensjonelle trosretninger.

Alle Sagans bøker berører nerveendene til grenseoverskridende undring som religion monopoliserte i tidligere århundrer. Bøkene mine sikter mot det samme. Konsekvensen er at jeg ofte blir beskrevet som et dypt religiøst menneske. En amerikansk student skrev til meg at hun hadde spurt professoren sin om han hadde noen synspunkter på meg. «Ja visst,» svarte han. «Hans positive forskning er uforenlig med religion, men han blir ekstatisk i forhold til natur og universet. For meg er dette religion!» Men er «religion» det rette ordet? Jeg tror ikke det. Den nobelprisvinnende fysikeren (og ateisten) Steven Weinberg understreket dette poenget like godt som noen annen i Dreams of a Final Theory:

Enkelte mennesker har synspunkter på Gud som er så omfattende og fleksible at det ikke er til å unngå at de finner Gud overalt hvor de leter etter ham. Det sies at «Gud er den ultimate» eller «Gud er vår bedre natur» eller «Gud er universet.» Selvfølgelig kan ordet «Gud» gis den betydningen vi foretrekker. Hvis du vil si at «Gud er energi», kan du finne Gud i en kullbit.

Weinberg har utvilsomt rett i at hvis ordet Gud ikke skal bli fullstendig ubrukbart, bør det anvendes på den måten folk generelt har oppfattet det: å betegne en overnaturlig skaper som det er «riktig av oss å tilbe».

Mye beklagelig forvirring skyldes manglende evne til å skille mellom det som kan kalles einsteinsk religion og overnaturlig religion. Enkelte ganger brukte Einstein Guds navn (han er ikke den eneste ateisten som har gjort det), og dette avstedkom misforståelser hos tilhengerne av det overnaturlige som gjerne vil misforstå og påstå at en så blendende tenker er deres egen. Den dramatiske (eller var den ondskapsfull?) slutten på Stephen Hawkings A Brief History of Time (på norsk: Univers uten grenser, Cappelen 1988): «For da ville vi kjenne Guds mening,» er notorisk misoppfattet. Den har fått folk til å tro, selvfølgelig feilaktig, at Hawking er et religiøst menneske. Cellebiologen Ursula Goodenough virker i The Sacred Depths of Nature mer religiøs enn Hawking og Einstein. Hun er begeistret for kirker, moskeer og templer, og tallrike avsitt i boken hennes ber formelig om å bli tatt ut av sin sammenheng og brukt som ammunisjon for overtroisk religion. Hun går så langt at hun kaller seg en «religiøs naturalist». Men en omhyggelig gjennomgang av boken hennes viser at hun er en like sterk ateist som jeg.

«Naturalist» er et tvetydig ord. For meg maner det fram min barndoms helt, Hugh Loftings doktor Dyregod (som forresten hadde mer enn et anstrøk av «filosof»-naturalisten om bord i HMS Beagle ved seg). På 1700- og 1800-tallet betydde naturalist det ordet fortsatt betyr for de fleste av oss i dag: en som studerer den naturlige verden. Naturalister i denne forstand, fra Gilbert White og framover, har ofte vært prester. Da Darwin var ung, var det meningen at også han skulle bli prest, og han håpet at det rolige livet til en landsens pastor skulle gjøre det mulig for ham å dyrke sin lidenskap for biller. Men filosofer bruker «naturalist» på en helt annen måte, nemlig som det motsatte av supernaturalist, en som forfekter det overnaturlige. Julian Beggini forklarer i Atheism: A Very Short Introduction betydningen av en ateists forpliktelse overfor naturalismen: «Det de fleste ateister tror, er at selv om det bare er ett slags stoff i universet, og det er fysisk, kommer det ut av dette stoffet sinn, skjønnhet, følelser, moralske verdier – kort sagt hele registre av fenomener som gir menneskelivet rikdom.»

Menneskelige tanker og emosjoner har sitt utspring i ytterst kompliserte sammenkoplinger av fysiske entiteter i hjernen. En ateist er i denne oppfatningen av filosofisk naturalist et menneske som tror at det ikke finnes noe utenfor den naturlige, fysiske verden, ingen overnaturlig kreativ intelligens som skjuler seg bak det observerbare univers, ingen sjel som overlever kroppen og ingen mirakler – bortsett fra naturfenomener som vi ennå ikke forstår. Hvis det er noe som tilsynelatende ligger hinsides den naturlige verden og som ennå ikke er forstått helt ut, håper vi å forstå det til slutt og innlemme det i det naturlige. Tar vi en regnbue fra hverandre, blir ikke fargene mindre vakre.

Store forskere i vår tid som virker religiøse, viser seg vanligvis ikke å være det når man undersøker deres trosoppfatninger grundigere. Dette er utvilsomt riktig når det gjelder Einstein og Hawking. Den nåværende Astronomer Royal og president i Royal Society, Martin Rees, fortalte meg at han går i kirken som en «ikke-troende anglikaner... ut fra lojalitet til klanen». Han har ingen teistiske oppfatninger, men deler den poetiske naturalismen som kosmos vekker til live hos andre forskere jeg har nevnt. I løpet av en samtale på fjernsyn nylig, utfordret jeg min venn, fødsels- legen Robert Wilson, en respektert skikkelse i det jødiske samfunn i Storbritannia, til å innrømme at han egentlig ikke trodde på noe overnaturlig. Han var på nippet til å innrømme det, men vek unna det siste hinderet (det skal sies at han skulle intervjue meg og ikke omvendt).³ Da jeg presset ham, sa han at han hadde kommet til at jødedommen var en god veiledning for ham til å strukturere livet og en god livsførsel. Det er kanskje riktig. Men det har selvfølgelig ingenting å gjøre med sannhetsverdien i påstander om noe overnaturlig. Det finnes mange intellektuelle ateister som med stolthet kaller seg jøder og praktiserer jødiske riter, kanskje ut fra en lojalitet overfor en eldgammel tradisjon eller myrdete slektninger, men også ut fra en forvirret og forvirrende vilje til å stemple som «religion» den panteistiske ærbødighet som mange av oss deler med dens mest framtredende eksponent, Albert Einstein. De tror kanskje ikke, men, for å låne et uttrykk fra filosofen Daniel Dennett, de «tror på troen».⁴

En av Einsteins mest siterte bemerkninger er «Vitenskap uten religion er kraftløs, religion uten vitenskap er blind.» Men Einstein sa også:

Det var selvfølgelig en løgn det du leste om mine religiøse overbevisninger, en løgn som blir systematisk gjengitt. Jeg tror ikke på en personlig Gud. Dette har jeg aldri benektet, men jeg har uttrykt det klart. Hvis det er noe i meg som kan kalles religiøst, så er det den grenseløse beundringen for oppbyggingen av verden så langt vår vitenskap kan avdekke den.

Virker det som om Einstein motsa seg selv? At ordene hans kan velges etter forgodtbefinnende og brukes som sitater til støtte for begge sider i en diskusjon? Nei. Med «religion» mente Einstein noe helt annet enn det som konvensjonelt menes. Når jeg fortsetter å klargjøre forskjellen mellom overtroisk religion på den ene siden og einsteinsk religion på den andre, må man huske at jeg bare kaller overnaturlige guder villedende.

Her følger noen flere sitater fra Einstein for å gi en fornemmelse av einsteinsk religion.

Jeg er en dypt religiøs ikke-troende. Dette er til en viss grad en ny slags religion.

Jeg har aldri beskyldt naturen for å ha en hensikt eller et mål eller noe som kunne forstås som antropomorfisk. Det jeg ser i naturen, er en storslagen struktur som vi bare kan forstå svært ufullstendig, og det må fylle et tenkende menneske med en følelse av ydmykhet. Dette er en genuint religiøs følelse som ikke har noe med mystisisme å gjøre.

Tanken om en personlig Gud er fullstendig fremmed for meg og forekommer meg også naiv.

I større antall siden Einstein døde forsøker religiøse apologeter forståelig nok å påstå at han er en av deres egne. Noen av hans religiøse samtidige oppfattet ham helt annerledes. I 1940 skrev Einstein en berømt artikkel for å rettferdiggjøre uttalelsen «Jeg tror ikke på en personlig Gud.» Denne og lignende uttalelser førte til en strøm av brev fra religiøse ortodokse. Mange av dem hentydet til Einsteins jødiske bakgrunn. Utdragene som følger, er hentet fra Max Jammers bok Einstein and Religion (som også er min hovedkilde for sitater fra Einstein selv om religiøse forhold). Den katolske biskopen i Kansas sa: «Det er trist å se at en mann som stammer fra Det gamle testamentets rase og dets lære, fornekter denne rasens stolte tradisjoner.» Andre katolske geistlige ga sitt besyv med: «Det finnes ingen annen Gud enn en personlig Gud... Einstein vet ikke hva han snakker om. Han tar totalt feil. Enkelte mennesker tror at siden de har oppnådd en større grad av innsikt på et eller annet felt, er de kvalifisert til å uttrykke meninger om alle.» Oppfatningen av at religion i egentligste forstand er et felt der man kan påberope seg ekspertise, bør ikke få stå ubestridt. Denne presten ville sannsynligvis ikke ha bøyd seg for en påstått «alvolog» ut fra en beskrivelse av nøyaktig form og farge på alvens vinger. Både han og biskopen mente at Einstein, som ikke hadde noen teologisk bakgrunn, hadde misforstått Guds natur. Tvert imot – Einstein forsto utmerket godt hva det var han benektet.

En amerikansk katolsk advokat som arbeidet på vegne av en økumenisk koalisjon, skrev til Einstein:

Vi beklager dypt at du kom med denne uttalelsen... der du latterliggjør tanken om en personlig Gud. I de siste ti årene har ingenting vært så utspekulert som din uttalelse for å få folk til å tro at Hitler hadde en eller annen grunn til å jage jødene ut av Tyskland. Jeg innrømmer din rett til talefrihet, men må likevel si at din uttalelse gjør deg til en av de største kildene til strid i USA.

En rabbi i New York sa: «Einstein er uten tvil en stor vitenskapsmann, men hans religiøse synspunkter er diametralt motsatt jødedommen.»

«Men»? «Men»? Hvorfor ikke «og»?

Presidenten i et historisk selskap i New Jersey skrev et brev som så ettertrykkelig avslører svakheten i det religiøse sinn at det er verdt å lese to ganger:

Vi respekterer din lærdom, dr. Einstein; men det er én ting det ser ut til at du ikke har lært: at Gud er en ånd som ikke kan ses i teleskop eller mikroskop like lite som menneskelig tanke eller følelse kan finnes ved å analysere hjernen. Som alle vet, er religion basert på tro, ikke kunnskap. Enhver tenkende person blir kanskje enkelte ganger besatt av religiøs tvil. Min egen tro har vaklet mange ganger. Men jeg fortalte aldri noen om mine åndelige forvillelser av to grunner: ) Jeg fryktet at jeg, kanskje bare antydningsvis, kunne forstyrre og skade livet og håpet til et medmenneske; 2) fordi jeg var enig med forfatteren som sa: «Det er en ond tendens i enhver som vil ødelegge andres tro.»... Jeg håper, dr. Einstein, at du ble feilsitert og at du vil si noe mer tiltalende til det store antallet av amerikanske mennesker som gjerne vil ære deg.

For et knusende avslørende brev! Hver eneste setning flyter over av intellektuell og moralsk feighet.

Mindre ynkelig, men mer sjokkerende var brevet fra Founder of the Calvary Tabernacle Association i Oklahoma:

Professor Einstein, jeg tror at alle kristne i USA vil svare deg: «Vi vil ikke oppgi vår tro på Gud og hans sønn Jesus Kristus, men vi ber deg, hvis du ikke tror på den Gud menneskene i denne nasjonen tror på, om å dra tilbake dit du kom fra.» Jeg har gjort alt som står i min makt for å være til velsignelse for Israel, og så kommer du med én uttalelse fra din blasfemiske tunge som anretter mer skade for ditt folk enn all innsats de kristne står for i kampen for å utrydde antisemittismen i vårt land. Professor Einstein, enhver kristen i USA vil umiddelbart svare deg: «Ta din vanvittige, falske evolusjonsteori og dra tilbake til Tyskland hvor du kom fra, og hold opp med forsøkene på å bryte ned troen til mennesker som bød deg velkommen da du ble tvunget til å flykte fra ditt fedreland.»

Det eneste i all hans teistiske kritikk som stemte, var at Einstein ikke var en av dem. Han ble gjentatte ganger indignert over antydningene om at han var teist. Var han da deist i likhet med Voltaire og Diderot? Eller en panteist som Spinoza hvis filosofi han beundret: «Jeg tror på Spinozas Gud som åpenbarer seg i den velordnete harmoni i det som eksisterer, ikke i en Gud som beskjeftiger seg med skjebner og handlingene til mennesker»?

La oss minne oss selv om terminologien. En teist tror på en overnaturlig intelligens som i tillegg til sitt hovedarbeid som er skapelsen av universet, fortsatt er til stede for å overvåke og påvirke den videre skjebnen til sin opprinnelige skapelse. I mange teistiske trossystemer er guddommen intimt innvevd i menneskelige forhold. Han besvarer bønner, tilgir eller straffer synder, griper inn i verden ved å utføre mirakler, beskjeftiger seg med gode og dårlige gjerninger og vet når vi utfører dem (eller til og med når vi tenker på å utføre dem). En deist tror også på en overnaturlig intelligens, men hvis aktiviteter var begrenset til å lage lovene som styrer universet. Senere griper den deistiske Gud aldri inn og har absolutt ingen interesse for menneskelige forhold. Panteistene tror overhodet ikke på noen overnaturlig Gud, men bruker ordet Gud som et ikke-overnaturlig synonym for naturen eller universet eller for lovene som styrer funksjonene. Deistene skiller seg fra teistene på den måten at deres Gud ikke besvarer bønner, han er ikke interessert i synder eller skriftemål, leser ikke tankene våre og griper ikke inn med tilfeldige mirakler. Deistene skiller seg fra panteistene på den måten at den deistiske Gud er en slags kosmisk intelligens mer enn panteistens billedlige eller poetiske synonym for universets lover. Panteisme er oppspritet ateisme. Deisme er utvannet teisme.

Det er all grunn til å tenke at berømte einsteinismer som «Gud er subtil, men han er ikke ondskapsfull» eller «Gud kaster ikke terning» eller «Hadde Gud noe valg da han skapte universet?», er panteistiske, ikke-deistiske og absolutt ikke teistiske. «Gud kaster ikke terning» bør oversettes slik: «Tilfeldigheter ligger ikke i alle tings kjerne.» «Hadde Gud noe valg da han skapte universet?» betyr «Kunne universet ha begynt på noen annen måte?» Einstein brukte ordet «Gud» i en rent billedlig, poetisk forstand. Det samme gjør Stephen Hawking i likhet med de fleste av de fysikerne som nå og da uttrykker seg i religiøse metaforer. Paul Davies’ The Mind of God ser ut til å befinne seg et eller annet sted mellom Einsteins panteisme og en uklar form for deisme – og for dette fikk han Templeton-prisen (en svært stor pengesum gitt årlig av Templeton Foundation, vanligvis til en forsker som er innstilt på å si noe hyggelig om religion).

La meg oppsummere einsteinsk religion i enda et sitat fra Einstein selv: «Å fornemme at bak alt som kan erfares, er det noe som vår bevissthet ikke kan fatte og hvis skjønnhet og sublimitet når oss bare indirekte og som en uklar refleksjon. Dette er religiøsitet. I denne forstand er jeg religiøs.» I denne forstand er jeg også religiøs med den reservasjon at «kan ikke fatte» ikke må bety «for alltid ufattelig». Men jeg foretrekker å la være å kalle meg religiøs fordi det er villedende. Det er ødeleggende villedende siden «religiøs» for det store flertall av alle mennesker innebærer «overnaturlig». Carl Sagan uttrykte det fint: «... hvis man med Gud mener de fysiske lover som styrer universet, finnes det åpenbart en slik Gud. Denne Gud er emosjonelt utilfredsstillende... det gir ikke mye mening å be til tyngdekraftloven.»

Pussig nok ble Sagans siste poeng foregrepet av pastor dr. Fulton J. Sheen, professor ved Catholic University of America, som en del av et voldsomt angrep på Einsteins desavuering i 1940 av en personlig Gud. Sheen spurte sarkastisk om noen ville være innstilt på å ofre livet for Melkeveien. Det virket som han trodde han hadde argumentert mot Einstein, ikke for seg selv, for han la til: «Det er bare én feil ved hans kosmiske religion: han la til en ekstra bokstav i ordet – bokstaven s.» Det er ikke noe komisk ved Einsteins oppfatninger. Like fullt skulle jeg ønske at fysikerne ville slutte å bruke ordet Gud i den spesielle billedlige betydningen. Fysikernes metaforiske eller panteistiske Gud ligger lysår borte fra den inngripende, mirakelproduserende, tankelesende, syndstraffende, bønnbesvarende Gud i bibelen som tilhører prester, mullaer og rabbier og som brukes i dagligtalen. En bevisst sammenblanding av de to er etter min mening intellektuelt høyforræderi.

UFORTJENT RESPEKT

Min tittel, The God Delusion, henviser ikke til den Gud som tilhører Einstein eller de andre opplyste forskerne i den foregående seksjonen. Dette er grunnen til at jeg har behov for å rydde unna einsteinsk religion i utgangspunktet: det har vist seg at den er i stand til å forvirre. I resten av denne boken snakker jeg bare om overnaturlige guder. Av dem er flertallet av leserne mine mest fortrolig med Jahve, guden i Det gamle testamente. Jeg skal komme tilbake til ham om et øyeblikk. Men før jeg avslutter dette innledende kapitlet, må jeg ta opp enda et forhold som ellers ville forkludre hele boken. Denne gangen er det et spørsmål om etikette. Det er mulig at religiøse lesere vil bli fornærmet av det jeg har å si, og vil finne utilstrekkelig respekt på disse sidene for deres egne, spesielle trosoppfatninger (eller trosoppfatningene som andre hegner om). Det ville være synd hvis en slik fornærmelse hindret dem i å lese videre. Derfor vil jeg ta opp dette her i begynnelsen.

En utbredt oppfatning som nesten alle i vårt samfunn aksepterer – også de ikke-religiøse – er at religiøs tro er særlig sårbar for fornærmelser og bør beskyttes av en unormal tykk mur av respekt av et annet slag enn den respekt som ethvert menneske bør vise andre. Douglas Adams uttrykte det så fint i en improvisert tale han holdt i Cambridge kort tid før han døde,⁵ at jeg aldri blir lei av å bringe hans ord videre:

Religion... har visse kjernetanker som vi kaller hellige eller hva man vil. Hva det innebærer, er dette: «Her er en tanke eller en oppfatning som du ikke får lov til å si noe vondt om. Det må du ikke. Hvorfor ikke? Fordi du ikke får lov!» Hvis du stemmer på et parti du er motstander av, kan du fritt argumentere så mye du vil. Alle har noe de skulle ha sagt, men ingen blir krenket av den grunn. Hvis noen mener at skattene bør økes eller senkes, kan du fritt argumentere for eller imot. Men hvis noen på den annen side sier: «Jeg kan ikke skru på en lysbryter på en lørdag,» sier du: «Jeg respekterer det.»
Hvorfor skal det være slik at det er absolutt legitimt å støtte sosialistene eller de konservative, republikanerne eller demokratene, denne økonomimodellen kontra en annen, Macintosh i stedet for Windows – men ikke å ha noen mening om hvordan universet begynte, om hvem som skapte universet ... nei, det er hellig? ... Vi er vant til ikke å utfordre religiøse forestillinger, men det er svært interessant hvilket raseri Richard utløser når han gjør det! Alle blir fullstendig vanvittige fordi du får ikke lov til å si slikt. Når du ser rasjonelt på det, er det ingen grunn til at disse tankene ikke skulle være like åpne for diskusjoner som alle andre, bortsett fra at vi er blitt enige oss imellom at de ikke bør være det.

Her følger et konkret eksempel på vårt samfunns overdrevne respekt for religion, et eksempel som virkelig betyr noe. Den absolutt letteste måten å skaffe seg militærnekterstatus på av samvittighetsgrunner, er å påberope seg religion. Du kan være en fremragende moralfilosof med en prisbelønt doktoravhandling som gjør rede for krigens onder, men likevel få problemer med en utskrivingsnemnd som vurderer din påstand om at du er militærnekter på samvittighetsgrunnlag. Men hvis du kan si at én eller begge av foreldrene dine er kvekere, glir du glatt igjennom uansett hvor uartikulert og ureflektert du enn måtte være om pasifistisk teori eller faktisk selve kvekerlæren.

I den motsatte enden av spekteret i forhold til pasifisme har vi den feige motviljen mot å bruke religiøse navn på krigførende parter. I Nord-Irland blir katolikker og protestanter ved hjelp av eufemismer kalt henholdsvis «nasjonalister» og «lojalister». Selve ordet «religioner» blir gjort mindre anstøtelig og kalt «grupper» (»communities») som for eksempel i «krigføring mellom grupper» (intercommunity warfare). Som en følge av den amerikanskbritiske invasjonen i Irak i 2003, degenererte landet i en sekterisk borgerkrig mellom sunni- og shiamuslimer. Det var helt opplagt en religiøs konflikt – men i Independent 20. mai 2006 ble dette både i overskrifter på førstesiden og i lederen beskrevet som «etnisk rensing». «Etnisk» i denne sammenhengen er enda en eufemisme. Det vi ser i Irak, er religiøs rensing. Den opprinnelige bruken av «etnisk rensing» i det tidligere Jugoslavia kan også oppfattes som eufemisme for religiøs rensing som berørte ortodokse serbere, katolske kroater og muslimske bosniere.⁶

Jeg har tidligere påpekt religionens privilegerte stilling i offentlige diskusjoner om etikk i media og i regjeringskretser.⁷ Hver gang det oppstår kontroverser omkring seksualmoral og befruktningsmoral, kan du regne med at religiøse ledere fra flere forskjellige trossamfunn vil være sterkt representert i innflytelsesrike komiteer eller i paneldiskusjoner i radio og fjernsyn. Jeg foreslår ikke at vi med alle midler skal sensurere synspunktene til disse menneskene. Men hvorfor legger vårt samfunn veien åpen for dem som om de hadde en ekspertise som kunne sammenlignes med ekspertisen til for eksempel en moralfilosof, en familieadvokat eller en lege?

Her følger nok et skrekkens eksempel på at religion gis forrang. Den21. februar bestemte den amerikanske høyesterett

ifølge grunnloven at en kirke i New Mexico skulle unntas fra loven, som alle andre må bøye seg for, om hallusinogener.⁸ Troende medlemmer av Centro Espirita Beneficiente Uniao Vegetal tror at de bare kan forstå Gud ved å drikke hoasca-te som inneholder det forbudte hallusinogene stoffet dimetyltryptamin. Legg merke til at det er nok at de tror at dette stoffet hjelper på forståelsen. De behøver ikke legge fram bevis. Omvendt er det nok av bevis for at cannabis letter kvalmen og ubehaget til kreftpasienter som får cellegiftbehandling. Men høyesterett – igjen ifølge grunnloven – bestemte i 2005 at alle pasienter som bruker cannabis (også i det fåtall av stater der slik spesialisert bruk er legalisert) vil bli rettsforfulgt. Religion er som alltid trumfkortet. Tenk deg at borgere i et kunstelskende samfunn påstår i retten at de «tror» de trenger hallusinogener for å styrke sin forståelse av impresjonistiske eller surrealistiske malerier. Men når en menighet påstår et tilsvarende behov, støttes den av landets høyeste domstol. Så sterk er religionens makt som talisman.

For 17 år siden var jeg én av 6 skribenter og kunstnere som fikk i oppdrag av magasinet New Statesman å skrive til støtte for den anerkjente forfatteren Salman Rushdie⁹ som da hadde fått dødsdom for å ha skrevet en roman. Jeg var oppbrakt over den sympati kristne ledere, og til og med noen sekulære opinionsdannere, ga uttrykk for over at muslimene følte seg «såret» og «krenket», og trakk denne parallellen:

Hvis forkjemperne for apartheid hadde hatt åndsnærværelse nok, ville de påstått – for alt jeg vet helt oppriktig – at å tillate raseblanding var i strid med deres religion. En god del av opposisjonen ville respektfullt ha listet seg bort. Og det nytter ikke å påstå at dette er en urettferdig parallell fordi apartheid ikke har noen rasjonell rettferdiggjørelse. Hele poenget med religiøs tro, dens styrke og viktigste fortrinn, er at den ikke er avhengig av rasjonell rettferdiggjørelse. Av oss andre forventes det at vi skal forsvare våre fordommer. Men be religiøse personer om å rettferdiggjøre sin tro, og du krenker «religiøs frihet».

Lite ante jeg at noe ganske likt skulle skje på 2000-tallet. Los Angeles Times (10. april 2006) rapporterte at tallrike kristne grupper på universiteter rundt om i USA saksøkte lærestedene for at de gjennomføre anti-diskriminerende regler, blant annet forbud mot trakassering eller mishandling av homoseksuelle. Et typisk eksempel: i 2004 fikk James Nixon, en 12 år gammel gutt i Ohio, rettens kjennelse for å kunne gå med en t-skjorte på skolen med påskriften «Homoseksualitet er synd, islam er løgn, abort er mord. Noen spørsmål er bare svart og hvitt.»¹⁰ Skolen ba ham la være å gå med t-skjorten, og guttens foreldre saksøkte skolen. Foreldrene kunne hatt en god sak hvis de hadde basert seg på grunnlovens garanti om talefrihet. Men det gjorde de ikke. I stedet baserte familien Nixons advokater seg på den grunnlovfestede religionsfrihet. Den vellykte rettssaken ble støttet av Alliance Defense Fund i Arizona som har som funksjon «å kjempe for religionsfrihet».

Pastor Rick Scarborough som støttet bølgen av lignende saksanlegg fra kristent hold for å slå fast legal rettferdiggjøring i å diskriminere homoseksuelle og andre grupper, har kalt dette borgerrettighetskampen i det 21. århundre: «Kristne må stå på retten til å være kristne.»¹¹ Igjen er det slik at hvis slike mennesker kjempet for retten til talefrihet, kunne man motvillig sympatisere med dem. Men det er ikke dette det dreier seg om. «Rett til å være kristen» ser i dette tilfellet ut til å bety «rett til å stikke nesen i andre folks privatliv». Rettssakene til fordel for diskriminering av homoseksuelle anlegges som et motsøksmål mot påstått religiøs diskriminering! Og loven ser ut til å respektere dette. Det hjelper ikke å si: «Hvis du forsøker å hindre meg i å fornærme homoseksuelle, krenker det min fordomsfrihet.» Men det hjelper å si: «Det krenker min religionsfrihet.» Når du tenker på det, hva er egentlig forskjellen? Igjen har religionen trumfkortet.

Jeg vil avslutte kapitlet med et spesielt tilfelle som på en megetsigende måte belyser samfunnets overdrevne respekt for religion som er hevet over vanlig menneskelig respekt. Tilfellet dukket opp i februar 2006 – en latterlig episode som vekslet ukontrollert mellom det komiske og det tragiske. I september året før publiserte den danske avisen Jyllandsposten 12 tegninger som framstilte profeten Muhammed. I løpet av de neste tre månedene ble indignasjonen omhyggelig og systematisk nørt oppunder i den islamske verden av en liten gruppe muslimer i Danmark, anført av to imamer som hadde fått asyl der. Sent i 00 reiste disse ondsinnete personene som levde i utlendighet, fra Danmark til Egypt med saksdokumenter som ble kopiert og spredt derfra til hele den islamske verden, også – og det var viktig – til Indonesia. Dokumentene inneholdt falske opplysninger om påstått dårlig behandling av muslimer i Danmark og den tendensiøse løgnen at Jyllandsposten var en regjeringsstyrt avis. De inneholdt også de 12 tegningene som imamene hadde supplert med ytterligere tre tegninger hvis opprinnelse var mystisk, men de hadde med sikkerhet ingen tilknytning til Danmark. I motsetning til de opprinnelige var disse tre ekstrategningene klart fornærmende – eller det ville de ha vært hvis de, som de nidkjære propagandistene påsto, framstilte Muhammed. En spesielt ødeleggende av disse tre var ikke en tegning, men et fakset fotografi av en mann med skjegg med et falskt grisetryne holdt på plass av en strikk. Det har senere vist seg at dette var et Associated Press-fotografi av en franskmann som skulle delta i en grisehyl-konkurranse på en landbruksutstilling i Frankrike.¹³ Fotografiet hadde overhodet ingen forbindelse med profeten Muhammed, ingen forbindelse med islam og ingen forbindelse med Danmark. Men de muslimske aktivistene antydet alle tre slike forbindelser på sin ondskapsfulle reise til Kairo... med forutsigelige resultater.

Den omhyggelig forsterkede «krenkelsen» og «fornærmelsen» toppet seg på en eksplosiv måte fem måneder etter at de tegningene opprinnelig ble publisert. Demonstranter i Pakistan og Indonesia brente danske flagg (hvor fikk de dem fra?) og det ble reist hysteriske krav om at den danske regjeringen skulle be om unnskyldning. (Be om unnskyldning for hva? De lagde ikke tegningene og publiserte dem ikke. Danskene lever ganske enkelt i et land med fri presse, noe mennesker i mange islamske land kanskje hadde problemer med å forstå.) Aviser i Norge, Tyskland, Frankrike og til og med USA (men påfallende nok ikke Storbritannia) trykket tegningene som et tegn på solidaritet med Jyllandsposten, og dette ble bensin på bålet. Ambassader og konsulater ble herjet, danske varer ble boikottet, danske borgere og mennesker fra Vesten generelt ble fysisk truet. Kristne kirker i Pakistan, uten noen danske eller europeiske forbindelser i det hele tatt, ble brent. Ni mennesker ble drept da libyske urostiftere angrep og brente ned det italienske konsulatet i Benghazi. Som Germaine Greer skrev – det disse menneskene virkelig elsker og er flinkest til, er uroligheter.¹⁴

En pris på million dollar ble satt på hodet til «den danske tegneren» av en pakistansk imam. Han var tydeligvis ikke klar over at det dreide seg om 12 forskjellige danske tegnere, og var nesten sikkert ikke klar over at de tre mest fornærmende tegningene aldri hadde dukket opp i Danmark (og hvor skulle forresten denne millionen komme fra?). I Nigeria brente muslimske demonstranter ned flere kristne kirker og brukte macheter da de angrep og drepte (svarte nigerianske) kristne på gatene. En kristen ble plassert inne i et gummihjul, oversprøytet med bensin og tent på. Demonstranter ble fotografert i Storbritannia med bannere der det var skrevet «Drep dem som fornærmer islam», «Slakt dem som håner islam,» «Europa, du skal få betale, «Rasering er underveis» og «Halshogg dem som fornærmer islam.» Heldigvis stilte våre politiske ledere opp for å minne oss på at islam er en fredens og nådens religion.

I etterdønningene av dette intervjuet journalist Andrew Mueller Storbritannias ledende «moderate» muslim, sir Iqbal Sacranie.¹⁵ Han er kanskje moderat etter dagens muslimske standard, men ifølge Andrew Mueller står han fortsatt for bemerkningen han kom med da Salman Rushdie ble dømt til døden for å ha skrevet en roman: «Døden er kanskje for lett for ham» – en bemerkning som setter ham i en vanærende kontrast til hans modige forgjenger som Storbritannias mest innflytelsesrike muslim, avdøde dr. Zaki Badawi, som tilbød Salman Rushdie et tilflukssted i sitt eget hjem. Sacranie fortalte Mueller hvor bekymret han var på grunn av de danske tegningene. Mueller var også bekymret, men av en annen grunn: «Jeg er redd for at den latterlige, uforholdsmessig sterke reaksjon på noen umorsomme skisser i en lite kjent skandinavisk avis, kan bekrefte at ... islam og Vesten er fundamentalt uforenlige.» Sacranie på sin side lovpriste britiske aviser for at de ikke trykket tegningene. Til dette uttrykte Mueller en mistanke som var utbredt over hele landet om at «britiske avisers tilbakeholdenhet bunnet mindre i følsomhet overfor muslimsk misnøye enn et ønske om å unngå å få vindusrutene sine knust».

Sacranie forklarte at «profetens person, fred være med ham, er høyaktet så sterkt i den muslimske verden, med en kjærlighet og hengivenhet, at det ikke kan forklares med ord. Dette går hinsides dine foreldre, dine kjære, dine barn. Det er en del av troen. Det er også en islamsk lære at ingen avbilder profeten.» Dette tyder på, skriver Mueller,

at islamske verdier overgår alle andre – noe som enhver tilhenger av islam går ut fra, akkurat som tilhengere av enhver religion tror at deres vei er den eneste rette, den eneste sannhet, det eneste lys. Hvis folk vil elske en predikant fra 600-tallet mer enn sin egen familie, er det opp til dem, men ingen andre er forpliktet til å ta det alvorlig ...

Bortsett fra at hvis du ikke tar det alvorlig og viser tilbørlig respekt, blir du fysisk truet i et omfang som ingen annen religion har strebet etter siden middelalderen. Man kan ikke la være å undre seg over hvorfor en slik vold er nødvendig når vi sier oss enig med Mueller som bemerker: «Hvis noen av dere klovner har rett i noe som helst, så kommer disse tegnerne til å havne i helvete uansett – er ikke det nok? Hvis dere i mellomtiden vil hisse dere opp på grunn av fornærmelser mot muslimer, kan dere lese Amnesty International-rapporter om Syria og Saudi-Arabia.»

Mange mennesker har merket seg kontrasten mellom den hysteriske «krenkelsen» mange muslimer ga uttrykk for, og arabiske mediers beredvillighet til å offentliggjøre stereotype anti-jødiske tegninger. Under en demonstrasjon i Pakistan mot de danske tegningene ble en kvinne i svart burka fotografert mens hun bar et banner med påskriften «Gud velsigne Hitler».

Som en reaksjon på denne avsindige kontroversen har seriøse aviser sterkt beklaget volden, og påpekt retten til talefrihet. Men samtidig uttrykte de «respekt» for den sterke «lidelsen» og «krenkelsen» som muslimer var blitt «utsatt for». Husk at «krenkelsen» og «lidelsen» ikke besto i at noen person ble utsatt for vold eller direkte smerte. Det dreide seg ikke om annet enn litt trykksverte i en avis som få utenfor Danmark ville ha hørt om hvis det ikke hadde vært for en bevisst kampanje for å utløse grove legemsbeskadigelser.

Jeg er ikke for å fornærme eller krenke noen bare for å ha gjort det. Men jeg begriper ikke, og jeg forundres over den uforholdsmessige privilegerte stilling religion har i våre ellers sekulære samfunn. Alle politikere må venne seg til respektløse tegninger av sine ansikter, og ingen lager opptøyer for å forsvare dem. Hva er så spesielt ved religion at vi gir den en så unik privilegert respekt? Som H.L. Mencken sier: «Vi må respektere et annet menneskes religion, men bare på den måten og i den grad vi respekterer hans teori om at kona hans er vakker og at barna hans er gløgge.»

Det er i lys av denne enestående antakelsen om respekt for religion at jeg framfører min egen fornektelse i denne boken. Jeg kommer ikke til å anstrenge meg for å fornærme, men heller ikke skal jeg ta på meg silkehansker for å håndtere religion forsiktigere enn jeg ville håndtere noe annet.

* I timene likte vi å lokke ham bort fra Skriften og mot spennende fortellinger fra flyvåpenet. Han hadde gjort krigstjeneste i RAF, og jeg kjente meg igjen og hadde fortsatt en viss affeksjon for Church of England da jeg senere leste John Betjemans dikt:

Our padre is an old sky pilot,
Severely now they‘ve clipped his wings,
But still the flagstaff in the Rect’ry garden
Points to Higher Things ...

(Vår pastor er en gammel
flyger som nå er vingeklippet.
Men fortsatt peker flaggstangen i prestegårdshagen
mot høyere ting ...)