ÅSE DRAGLAND

Kroppen snakker

Ny viten om kroppsspråket vårt

Kroppen snakker

Ny viten om kroppsspråket vårt

ISBN 978-82-92773-96-3

Illustrasjoner: Morten Tefre

Omslagsdesign: Substansdesign, Mette Gundersen

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2017

Utgitt med støtte av Stiftelsen Flux

Alle henvendelser om boken kan rettes til Flux forlag

www.flux.no

Innledning

Høsten 2014 slår noen lærere på en barneskole i Sandnes alarm. I et innslag på NRK Rogaland forteller de at barna er så opptatte av nettbrett og data til daglig at de sitter mest med nesen ned i fanget. Elevene er i ferd med å miste evnen til å tolke kroppsspråk og ansiktsuttrykk hos klassekameratene sine. Unødvendige konflikter oppstår mellom dem, og tidsspennet fra en uenighet starter til aggresjon utløses, er blitt kortere, hevder lærerne (NRK Rogaland 30.10.14).

En butikksjef i USA irriterer seg over Botox-trenden som brer om seg. Han forteller at dette begynner å bli et problem for ham i forhandlingssituasjoner. Butikksjefen kan ikke lenger se hva kunden synes om de forskjellige forslagene han presenterer for dem siden de ikke er i stand til å vise nyanserte ansiktsuttrykk. Han synes også det er direkte ubehagelig å kommunisere med mange av dem fordi ansiktene deres ikke forandrer seg uansett om de er sinte eller glade (Fexeus 2011).

De to historiene gir en liten pekepinn om at temaet for denne boken vil være mer enn ansiktsgrimaser og ulike måter å holde hendene på. Kroppsspråk lodder dypere enn mange tror.

Kroppsspråket omfatter hele måten vi uttrykker oss på – minus ordene. Det vil si ansiktsuttrykk, kroppsholdning, hvordan vi bruker hendene og armene, måten å gå på, stemme, sittestilling, plassering i forhold til andre mennesker og så videre, og så videre.

Eksperter tror at kroppsspråket utgjør 80–90 prosent av all kommunikasjonen. Siden det er uttrykk for vår egen underbevissthet og våre følelser, kan det sjelden lyve, men vi har lært oss å dekke det til slik at de opprinnelige gestene og tegnene er vanskeligere å få øye på enn tidligere.

Om alt kroppsspråk ble tatt fra oss, ville vi sett merkelig livløse ut. I et tenkt tilfelle kunne du komme inn døren hjemme fylt av glede over å ha fått den utlyste stillingen du ønsket deg så sterkt. Men armene dine ville henge rett ned, og ansiktet være helt stivt. Og når du oppdaget dine nærmeste, ville du i et nøytralt toneleie si: «Hei, vet dere hva? Jeg fikk den nye jobben!» Og de to personene i sofaen ville snu seg mot deg, uten å smile, uten å heve øyenbrynene eller slå hendene sammen. Uten noen form for mimikk ville de si: «Næmen, så flott.»

«Roboter» ville vi tenke. Døde mennesker.

Det finnes få norske bøker om kroppsspråk, og i de som finnes blir temaet ofte nytteorientert: «Hvordan få bedre selvtillit», «Slik kan du sjekke opp det annet kjønn». Eller «Slik forbereder du jobbintervjuet».

Det kan kanskje være like interessant å studere kroppsspråket i en større kontekst? Mye taler nemlig for at det er koblet opp mot «det å være menneske». Kroppens språk er det tause språket som knytter oss sammen, utvikler oss til mennesker og rommer evner som intuisjon, sosialisering og omsorg.

Psykiater og forfatter Finn Skårderud sier det slik: «Vi formes gjennom møtene med andre. Spedbarnet kaster seg følelsesmessig uregulert ut i verden, og gjennom respons, speiling, anerkjennelse og interesse, blir det gradvis til seg selv. Selvets utvikling skjer vel så mye utenfra og inn – som innenfra og ut. Vi endres gjennom de responser vi får.»

I denne boken skal vi se på at spesielle celler i hjernen gjør oss i stand til å gjenkjenne uttrykk og sinnsstemninger hos andre; og mer enn som så: Cellene fører til at de samme følelsene – enten det er glede eller sorg – veller opp i oss!

Vi skal undersøke hvorfor mennesker som mangler ansiktsuttrykk på grunn av sykdommer eller skjønnhetsbehandling, skaper forvirring og sinne hos andre mennesker.

Mennesker som er på bølgelengde, imiterer ubevisst hverandres kroppsspråk, og vi skal se at dette fenomenet kan brukes bevisst om du vil få noen til å like deg eller høre på deg.

I et av kapitlene vil vi lære at når vi bruker musklene til å forme ansiktsuttrykk eller stille oss i ulike posisjoner, har dette også en fysisk innvirkning på oss. Et ekte smil gjør oss gladere. Et falsk smil gjør det ikke. Sammenhengen mellom muskelbevegelsene og sinnsstemningen gjør at noen tror at vi bevisst kan innta kroppsstillinger og ansiktsuttrykk for å kjenne oss gladere eller sterkere.

Temaene intuisjon og telepati er også tatt med siden de berører former for kommunikasjon som ikke har med språk å gjøre.

Fokuset i denne boken er basert på forskning og ny kunnskap om kroppsspråk. Det vil være en rekke gester, signaler, undersøkelser og forhold som ikke er tatt med. Noen vil kanskje si at forskningsresultatene er tilfeldige, og det kan også være riktig – rett og slett fordi temaet er utømmelig. Boken tar for seg vestlig kultur, og de fleste eksemplene er hentet fra Vesten. Kulturelle ulikheter er bare brukt som krydder i enkelte kapitler.

Del I

DET TAUSE SPRÅKET

Kapittel 1

Kroppen kommuniserer alltid

«Det tause språket» er det aller første språket vi har.

Enhver mor kjenner de ulike gråtelydene til babyen sin – enten det gjelder sult, oppmerksomhet eller ubehag. Og en baby har sine egne velkomstsignaler til foreldre som returnerer etter å ha vært borte en stund. Med store smil, utstrakte armer og en overkropp som bøyes oppover – alt i et samspill som signaliserer «ta meg opp».

Som ape og primater kommuniserte vi med hverandre lenge før ordene fantes, og at språket er sofistikert, skjønner vi når vi leser historien. Her klarte forfedrene våre å drepe mammuter som var tretti ganger tyngre og kraftigere enn dem selv, bare ved hjelp av lange stokker med en stein festet i enden. Det må ha krevd utmerket kommunikasjon.

Hver gang vi er sammen med andre, settes den kroppslige kommunikasjonen i gang. Vi kan ikke tenke en eneste tanke uten at det også skjer noe fysisk i kroppen vår. Hjernecellene som sender signaler til hverandre, påvirker samtidig det autonome nervesystemet og utskillingen av hormoner. Og dette styrer igjen pusten, størrelsen på pupillene, svetting, rødming og så videre.

Kommunikasjonseksperten Mario Pei har beregnet at mennesker kan prestere opptil 700 000 ulike fysiske tegn. Forskeren M.H. Krout har påvist 5000 forskjellige håndgester, og G.W. Hewes som har forsket på kinetikk, har listet opp 1000 ulike kroppsstillinger med tilhørende gester (Axtell 1994).

Noen ganger blir språket veldig tydelig: Overraskelse får munnen vår til å åpne seg og utvider øynene. Reaksjonene kan være så små at de er usynlige for folk flest. Men for et øvet øye er de alltid der, og når følelser og problemer vokser over hodet på oss, og ordene ikke strekker til, blir dette språket særlig tydelig.

Det fortelles at dronningen av England har lagt seg til spesielle ikke-verbale signaler som er budskap til dem som er i hennes følge. Hun bruker for eksempel vesken til å sende omtrent 20 ulike signaler til staben sin. Å flytte vesken fra høyre til venstre arm, skal være et signal til livvaktene om at hun vil reddes ut av en eller annen uønsket situasjon.

Det tause språket følger oss hele livet – ved siden av talespråket. Vi velger selv når vi vil snakke, hva vi vil si og når vi vil holde munn. Kroppen vår, derimot, snakker hele tiden.

Er kommunikasjonsevnene medfødte?

Lenge før ordene utvikler barn kroppsspråk som inkluderer lyder og gester som foreldre og andre nære familiemedlemmer forstår.

Vi tenker kanskje ikke på at vi kommuniserer med armer og bein, men i barnets ordløse verden, spiller de en viktig kommunikativ rolle. Barnet bruker lemmene til å formidle alle slags budskap, fra glede til protest. Den åtte måneder gamle ungen som sitter utålmodig i babystolen sin, forstår at om han sparker i stolbeina, vil foreldrene snart løfte ham ut. Et par måneder senere kan han sparke under et raseriutbrudd for å fortelle omverdenen at han føler seg dårlig behandlet.

Å peke er en grunnleggende måte å kommunisere på, og er særlig viktig for en baby.

Det meste av det den lille ønsker å utforske, ta på og smake på er utenfor rekkevidde, og den eneste måten å komme nær tingene er å strekke ut en finger og håpe på at bevegelse eller lyd vil tiltrekke foreldrenes oppmerksomhet. Barnet peker og berører, først med fingertuppene, og så med hele hånden. Og de forstår at når voksne peker, betyr det å rette oppmerksomheten mot noe.

Armer, bein og resten av kroppen arbeider synkront når babyen «snakker» sitt språk. Å veive med sinte armer, sparke med protesterende bein og riste på hodet forteller også sitt tydelige språk.

At babyer kan uttrykke seg før de kan si noe med ord, er en del av en spennende teori om spedbarns utvikling. Fram til 1970-årene mente eksperter at spedbarn verken kunne tenke eller kommunisere. Når barnet beveget seg på en spesiell måte eller så ut som det smilte, trodde man at det var en betinget respons eller refleks. I dag avvises dette synet. Ifølge Andrew Meltzoff er babyer tenkende, utforskende skapninger fra fødselen (Meltzoff m.fl. 2000).

Pedagoger og fagfolk som jobber med små barn, mener for eksempel at barna lytter etter klangen i stemmen til de voksne, og sanser og leser kroppsspråket deres i langt større grad enn vi gjør.

Jean Piaget, som fremdeles regnes som den mest innflytelsesrike teoretikeren på utviklingspsykologi, trodde at babyer ikke kunne kopiere voksnes ansiktsuttrykk før de var fire måneder gamle. Det er tilbakevist i dag. 42 minutter etter at en baby er født, kan den det.

Eibl-Eibesfeldt observerte at barn smilte selv om de var født døve eller blinde, og mente det var tegn på at smilet er en medfødt gest. Døve, blinde og stumme nikker med hodet for å signalisere «ja» eller for å bekrefte noe selv om de ikke har lært det (Eibl-Eibesfeldt 1973).

Universelle gester

De fleste vanligste gestene våre regnes som universelle – som å smile, rynke pannen, nikke og riste på hodet, trekke på skuldrene, true med knyttneven (sinne) og vri hendene (engstelse).

Å flekke tenner og spile ut neseborene er primitive signaler. De ble brukt av primater, og vi benytter dem fortsatt i angrepssituasjoner. De utspilte neseborene gir økt oksygentilførsel i en kropp som forbereder seg på kamp. Å rynke pannen eller skule signaliserer sinne.

En som trekker på skuldrene av noe du sier, viser at han ikke forstår. Gesten er sammensatt av tre deler: Håndflatene er vendt fram og viser at ingenting holdes skjult, skuldrene heises opp for å beskytte strupen mot angrep, og øyenbrynene heves som et universelt signal om underkastelse (Pease 2005).

Den engelske sosialpsykologen Michael Argyle lister opp gester som er vanlige eller universelle: peke, trekke på skuldrene, nikke, klappe, vinke, vifte, stoppesignal med hevet arm, tappe på ryggen, tommel ned, tegne omrisset av en kvinnekropp, tippe hodet ned mot samlede, flate håndflater (sove), indikere høyden på et barn med flat hånd.

Å riste på hodet for å signalisere et nei, er også gjengs og ser ut til å læres på spedbarnstadiet. Når barnet som ligger ved brystet og dier er mett, vrir det hodet fra side til side for å unngå morsbrystet, og når barnet blir større, gjør det samme gesten for å slippe skjeen med mer mat (Argyle 1975).

Felles for flere kulturer

I alle kulturer skjønner man at når man vinker med en hånd og har håndflaten vendt inn mot seg selv, betyr det at man vil ha folk til å komme nær seg. Å reise en finger i interaksjon med andre mennesker, indikerer autoritet, understreking av noe, anklage eller krenkelse. Å klappe i hendene kan bety å påkalle oppmerksomhet, eller også applaus.

Andre forskere som Paul Ekman og Wallace Friesen som har studert ansiktsuttrykk i svært forskjellige kulturer, fant at hver kultur viser følelser med de samme basisgestene. De konkluderte med at uttrykkene er medfødte og at mønster som kan spores langt tilbake i tid, er de samme som dagens. For eksempel reagerer spedbarn på en bitter smak med å senke øyenbrynene, smalne øynene og stikke ut tungen. Men de to forskerne mener at årsaken til reaksjonen varierer betraktelig fra en kultur til en annen (Ekman 1969).

I tillegg til felles gester har ulike folkeslag også sine egne gester som er kulturelt bestemt. I Sør-Asia og spesielt i India er for eksempel det å berøre føttene til noen eldre enn deg, et tegn på respekt, og det å legge hendene på en annen persons hode er et tegn på velsignelse.

Avstand mellom to som snakker sammen varierer fra kultur til kultur. I India holder menn gjerne hverandre i hendene for å uttrykke positive og vennskapelige følelser, og i land som Japan er det vanlig å stå tett sammen, mens nordmenn liker å holde mer avstand til hverandre. Kinesere raper etter et måltid for å vise at de liker det, mens vi anser det som uhøflig.

Russiske menn klemmer og kysser hverandre når de møtes. Klemming har endret seg og blitt mer vanlig blant menn i Norge de siste årene, mens det fortsatt betraktes som homofili når menn kysser hverandre.

Å snakke med italienere kan for en nordmann fortone seg som at de står i veien for deg, at de ustanselig griper tak i deg, overdøver deg – nesten skriker, og at de høres forferdelig sinte ut. Men alt dette er normale innslag i en vennlig italiensk samtale.

Siden amerikanske tv-programmer og filmer er så utbredt i verden, har mange i den yngre generasjon overtatt mye av det amerikanske kroppsspråket med high-five og hjerteform med tommeltotter og langfingre. Men det finnes også et utall av kulturelle forskjeller når det gjelder fingerspråket.

I land i Europa og Nord-Amerika vil det å forme et ringtegn mellom tommeltott og pekefinger tolkes som et ok, mens det i middelhavsområdet, Russland, Tyrkia og Brasil er et tegn for kroppsåpning, seksuell fornærmelse eller homoseksuell mann. Holder man hele hånden opp, vil det overalt tolkes som «stopp», som tallet fem i den vestlige verden, og som «Dra til helvete!» i Hellas og Tyrkia. Å holde bare langfingeren opp, oppfattes derimot flere steder som en sterk fornærmelse/å vise fingeren/«screw you».

Hvordan ulike kroppsbevegelser feiltolkes kan ha innvirkning på både det ene og det andre. En norsk turist i India hadde fått koffertene båret opp på rommet av pikkoloen på hotellet, og turisten ga ham litt tips. Pikkoloen ristet på hodet, og turisten tenkte at han ikke var fornøyd, så han ga ham enda en mynt. Gutten ristet fortsatt på hodet. Nå ble nordmannen usikker og lurte på hva som var passende i dette landet. Han spedde på med enda en mynt, men da pikkoloen igjen ristet på hodet, ble han ergerlig og sint. Det fikk da være måte på! Pikkoloen på sin side, kunne ikke skjønne hvorfor den fremmede ble sint. Han hadde jo akseptert betalingen flere ganger …

De kalde nordmennene

Vi nordmenn er ikke av de mest utadvendte. Vi regnes for å ha et dårlig kroppsspråk, og vi smiler ikke i utide til ukjente mennesker. Utlendinger har bemerket dette i alle år. De stive, alvorlige nordmennene er vanskelige å bli kjent med og viser sjelden følelsene sine.

I en brosjyre utgitt av NAV i 2010 står det følgende: «Du vet at du har vært for lenge i Norge når en fremmed på gata smiler til deg, og du tenker at: a) han er full b) han er gal c) han er amerikaner eller d) han er alle disse tingene.»

Adresseavisen hadde også en artikkel i januar 2014 med tittelen «Skjønner ikke nordmenns kroppsspråk». Det var et hjertesukk fra franskkanadieren Julien S. Bourelle, som hevdet at nordmenn holder så stor fysisk avstand at det kunne oppleves som avvisning. Bourelle som har bodd i seks ulike land, fortalte at han hadde størst problemer med å tilpasse seg og forstå den norske væremåten. «Du vet jo ikke om en nordmann er trist, glad eller misfornøyd», sier franskkanadieren, «ansiktsuttrykket endrer seg nesten ikke …»

Et forhold som Bourelle hadde merket seg, var at nordmenn er lett mistenksomme når fremmede henvender seg til dem. Han forteller: «Etter at jeg hadde bodd her en stund, var jeg på en tur i Brussel. Jeg satt på en benk ved Grande Place. Da en fyr snakket til meg, reagerte jeg med å spørre meg selv: Hvorfor vil han prate med meg? I samme øyeblikk slo det meg: Nå er jeg visst i ferd med å bli litt for norsk.»

Julien Bourelle anbefaler utlendinger som kommer hit og vil bli kjent med nordmenn, å komme seg innenfor et eller annet sosialt nettverk: dansekurs, volleyball-lag, eller dugnad i borettslaget. Som medlem av en organisasjon eller et lag, er det lettere å bli kjent med nordmenn. Innenfor «boblene» er nordmenn, ifølge Bourelle, både varme og vennlige.

Det er mange teorier om hvorfor nordmenn fremstår som kalde. En av dem handler om at nordmenn alltid har bodd spredt. Før i tiden var det flere dagsmarsjer til nærmeste nabo. Derfor har vi knyttet oss mest til våre nærmeste, og hatt vanskelig for å komme i kontakt med andre. Først i løpet av 1900-tallet flyttet folk til byene, og det nye moderne samfunnet ble den dominerende livsstilen, men vi har fortsatt rester av den gamle mentaliteten igjen i oss.

En annen teori er at det er kaldt i Norge i forhold til mange andre land, og vi oppholder oss innendørs store deler av året. Derfor har vi utviklet sjenanse overfor fremmede. Og ifølge en tredje teori er vi overlegne og egoistiske på grunn av vårt høye velferdsnivå. Vi har det så godt at vi ikke er vant til å være åpne og tenke på andre.

Ordene teller minst

Når vi kommuniserer med noen, retter vi oppmerksomheten mot det som blir sagt. Men selv om vi er dårlige til å ta inn hvordan personen beveger øynene, hvilke ansiktsuttrykk han eller hun har eller hva resten av kroppen signaliserer mens han snakker, så registrerer og tolker vår underbevissthet en god del og fanger opp kroppsspråk og tonefall, og kroppen vår svarer gjennom de samme ordløse og ubevisste kanalene.

Under en samtale kan man for eksempel få en snikende følelse av at personen som virker så hyggelig mot deg, egentlig ikke liker deg. Om det skjer, har du oppfattet noen fiendtlige signaler på et underbevisst plan, som du ikke helt skjønner hvor kommer fra.

En av de som har fremhevet kroppsspråkets betydning, er professor Albert Mehrabian. For over førti år siden presenterte han sin klassiske teori om kommunikasjon, der han skiller mellom tre dimensjoner: Hva som sies, hvordan det sies og ansiktsuttrykket. Han hevdet at hvis kroppsspråket ikke stemte med det som ble sagt, var kroppens signaler avgjørende (Mehrabian 1972).

I en av hans mange studier skulle deltakerne lytte til ni innspilte ord på bånd. Tre positive ord ble valgt: Kjære (dear), takk (thanks) og elskede (honey). Tre var nøytrale: Å (oh), kanskje (maybe) og virkelig (really). Og tre var negative: Ikke (don’t), forferdelig (terrible) og brutal/rå (brute). Ordene var lest inn i ulike stemmeleier/tonefall, og deltakerne skulle gjette hvilke følelser som lå bak det som ble sagt.

I neste studie skulle deltakerne avgjøre om ordet «kanskje» var positivt, negativt eller nøytralt når de lyttet til en kvinnestemme som sa ordet på ulike måter. Etterpå fikk de se bilder av en kvinne med et positivt, negativt eller nøytralt ansiktsuttrykk, og ble bedt om å kombinere det de hadde hørt og sett. Basert på eksperimenter som disse, hevdet Mehrabian at kroppsspråk og ansiktsuttrykk sto for 55 prosent av informasjonen, stemmen avgjorde 38 prosent, mens ordene i seg selv bare telte sju prosent (Mehrabian & Wiener 1967).

Kritikerne av denne teorien har ment at de aktuelle studiene har lite med virkeligheten å gjøre: Det er sjelden vi uttrykker oss med bare ett eneste ord. Trass i dette har vektleggingen av de enkelte delene som Mehrabian gjorde, stort sett blitt beholdt. Eksperter er enige i at det meste av all kommunikasjon skjer ordløst, og at det vi kommuniserer med ord iblant utgjør mindre enn ti prosent av den totale kommunikasjonen.

Dobbeltkommunikasjon

Det er også stor enighet om at når ord, kroppsspråk og stemme støtter opp om hverandre, blir kommunikasjonen klar og entydig. Men hvis det som sies ikke stemmer med kroppsspråk og stemme, blir kommunikasjonen straks forvirrende.

Om venninnen du traff forleden i byen sa at hun hadde god tid, mens du samtidig la merke til at hun kikket på klokken hele tiden, trodde du ikke helt på henne. Om kjæresten din sier «jeg elsker deg», mens han unngår blikkontakt, begynner du å tro at noe er galt. Og om en mor irettesetter treåringen sin, samtidig som hun smiler og ser på ham med et mykt blikk, blir hun ikke tatt alvorlig.

Noen ganger blir ikke følelsene våre uttrykt med ord. Det er kun kroppen som snakker. Et barn som mobbes eller blir utnyttet av voksne, forholder seg ofte taust i frykt for hva som kan skje om han eller hun forteller sannheten. Et trenet øye vil likevel kunne avsløre at noe er galt.

Andre ganger ønsker vi bevisst å holde tett om hva vi mener. Vi serverer såkalte hvite løgner, enkelte ganger for å være hyggelig, andre ganger for å unngå problemer. «Nå er det ikke mer sjokolade igjen i skuffen», sier vi til femåringen for å slippe mer mas. «Så fin du er i den», sier du til en god bekjent fordi du vil henne vel og ikke røpe at hun har gjort et dårlig valg når det gjelder ny kjole. Og siden venninnen bare leter etter en bekreftelse på at hun har gjort det rette, vil hun heller ikke se de små nyansene i ansiktsuttrykket som kan avsløre noe annet.

I hverdagslivet prøver vi også noen ganger å skjule følelsene våre. Vi vil for eksempel ikke at skuffelsen over å ha blitt forsmådd privat eller forbigått i en jobb, skal «stå skrevet i ansiktet vårt». Derfor smiler vi tappert, gir inntrykk av at alt er greit.

I spillet poker er det helt vesentlig å dekke over alt av spontant kroppsspråk. Har du en «flush» på hånden, må du ikke la følelsene skinne gjennom. Garvede pokerspillere kan dette med å stenge av kroppsspråket. Pokerfjes er det følelsesløse ansiktet. Bare eksperter vil kunne avsløre bitte små tegn hos dem.

Kjenner ikke eget kroppsspråk

Generelt sett er vi ikke så gode til å lese andres kroppsspråk, og vi kjenner heller ikke vårt eget kroppsspråk så godt, heller ikke hvordan andre opplever oss.

I et eksperiment i et tv-program med frivillige deltakere, ble det satt opp et stort speil i enden av en hotellfoajé for å gi inntrykk av at det gikk en lang korridor gjennom bygningen. Store grønnplanter ble hengt fra taket til halvannen meter fra golvet. Når en av forsøkspersonene kom inn, virket det som det kom inn et annet menneske samtidig fra den andre enden av rommet. Ansiktet var ikke synlig på grunn av plantene, men kroppen og bevegelsene vistes likevel godt. «Den mystiske personen» var synlig fem–seks sekunder før han/hun dreide mot resepsjonen. Da deltakerne ble spurt om de gjenkjente den andre, svarte 58 prosent av mennene nei. En av dem sa til og med «mener du den feite, stygge fyren?» Kvinnene var noe flinkere. 58 prosent sa at det var et speil der, mens 30 prosent syntes «den andre gjesten virket kjent» (Pease & Pease 2005).

Kroppsspråk er ikke noe vi går og tenker på til daglig. Det er et emne kun for spesielt interesserte, mener mange. For de fleste av oss er det helt greit at vi sier litt med ord og resten med kroppen. Men emnet er mer komplekst enn som så, og er så interessant i seg selv at vi neppe bør la det ligge.