Mímir Kristjánsson

Slik blir du superrik

Mine tolv uker som
aksjespekulant

Uke 1

Aksjeporteføljens verdi: 20 000

Antall alkoholenheter: 19

Snittscore Aftenpostens quiz: 8/10

Dag 1: Mandag

Høstsola står fortsatt tidlig nok opp til å vekke oss om morgenen. Jeg lener meg over henne og gir henne et forsiktig kyss på panna for å signalisere at det snart er på tide å stå opp.

Velaug og jeg har jobbet sammen i mer enn to år, men det er ikke mer enn to uker siden jeg fikk lurt henne med hjem på en flaske vin jeg måtte låne fra en av de andre i kollektivet. Siden har hver morgen stort sett vært den samme. Velaug og jeg våkner av klokkeradioen. Så dusjer vi sammen, spiser frokostblanding og tar quizen i Aftenposten. I dag går det bedre enn vanlig, ni av ti riktige og bare feil på hvilket rovdyr som er Skandinavias største. Det er jerven, åpenbart.

Vi tar bussen sammen til Klassekampen og prøver så godt vi kan å unngå å bli sett sammen av kollegene våre. Det gir en fin kribling i magen å ha en hemmelighet de andre ikke vet om, nesten som om vi er spioner på et hemmelig oppdrag i kjærlighetens tjeneste. Men fra neste uke blir det slutt på å ta følge til jobb på en stund.

De neste tre månedene har jeg permisjon for å drive med aksjetrading.

Det startet med en krangel på fest hos en kompis for noen måneder siden. Det artige med å gå på fest framfor å være på byen, er at man møter folk man aldri ellers hadde truffet. På akkurat denne festen ble jeg fanget på kjøkkenet sammen med en av disse klysene som går på Handelshøyskolen BI. Han skulle lære meg en lekse om hardt arbeid, risikovilje og hva som faktisk kreves for å bli rik i sovjetstaten Norge.

Jeg tok en slurk av min cuba libre, nesten for å ta sats, før jeg buset ut med det.

– Enhver idiot med litt penger mellom hendene klarer vel å bli rik. Ta børsen for eksempel, de greiene der er jo bare flaks. Alt som skal til, er at du har noen penger å satse i utgangspunktet.

Jeg hørte på stemmen min at jeg hadde drukket mer enn jeg trodde. Men festkrangelens natur er å aldri gi etter, alltid presse på. Og det var to–tre cuba libre siden jeg hadde gitt opp å føre en saklig debatt om noe som helst, aller minst med en klyse fra Handelshøyskolen BI.

Han gredde sleiken forsiktig mot høyre, anstrengte seg for å overdøve musikken og sa med nasal vestkantstemme:

– Nå er det jo massevis av folk som prøver seg på børsen som aldri lykkes. De som gjør det, må jo ha gjort noe riktig.

– Ja, de har vel vært veldig flinke til å arve da, fleipet jeg.

Den lille venstreradikale entouragen jeg hadde med meg på festen, lo. Men BI-studenten gredde bare sleiken enda litt lenger til høyre og ristet på hodet.

– Det holder ikke med penger. Det er masse folk med penger som taper dem på børsen. Skal du lykkes på aksjemarkedet, krever det at du både er smart, og at du er villig til å satse og ta risiko. Hvis det er så enkelt, hvorfor gjør ikke bare alle det?

Jeg tømte det som var igjen i glasset og merket at jeg begynte å bli lei. Jeg har ikke særlig stor respekt for superrike mennesker. For to år siden skrev jeg til og med en bok om dem, De superrike. Den handlet om hvordan norske milliardærer er blitt den nye sutreklassen. Når du har blitt rik, har du tjent penger på andre menneskers arbeid. Med mindre du arver, i så fall var det bestefaren din som tjente penger på andres besteforeldres arbeid. Og siste sort blant de superrike er de som har tjent pengene sine på reint hasardspill på børsen.

En av dem som har tjent mest på børsen i Norge, er Jan Haudemann-Andersen. Han er en god gammeldags aksjespekulant, og er god for 1,3 milliarder kroner, uten at han virker særlig smart av den grunn. Haudemann-Andersen er milliardæren som mener klimaendringene er en sosialistisk konspirasjon, at kvinner ikke liker menn som tar pappaperm, og som sier at han blir kvalm av å trille barnevogn.

Det kan virkelig ikke være sånn at disse menneskene er noe særlig smartere enn meg. Og jeg er jo risikovillig som bare faen, enten det er på fotballbanen, på byen eller i jobben min. Det er bare et spørsmål om hvor mye av livet man gidder å bruke på penger, liksom. Det finnes tross alt ting som er viktigere.

– Hør nå her, sa jeg og prikket BI-studenten i brystkassa med pekefingeren så hardt at han tok et skritt tilbake:

– Det er ingen sak å være risikovillig så lenge du har råd til å tape litt. Og de som har tjent store penger på børsen, er ikke akkurat landets fremste hjerner. Hadde jeg bare hatt litt penger og gått skikkelig inn for det, hadde jeg fint klart å ta rotta på de finansgutta.

BI-fyren bare flirte.

– Det skulle jeg likt å se, sa han før han skrittet mot dodøra.

Kvelden etter festen møtte jeg Fredrik, Iver og noen andre kamerater fra venstresida for å ta en øl og roe nervene. Alle var enige om at det hadde vært en fin fest, og Fredrik hadde attpåtil klina med noen. Så refererte jeg samtalen med klysa fra BI i håp om anerkjennelse fra mine likesinnede. Men applausen uteble.

– Har han ikke et poeng da? Finansmarkedene er jo et system. Må man ikke ha startkapital og en viss klassebakgrunn for å lykkes? Vi mener vel ikke at en hvilken som helst snekker kan bli rik bare han satser pengene på børs, spurte Iver.

– Nei, det er urettferdigheter innebygget i systemet, nikket Fredrik og tok en slurk av ølen.

Urettferdigheter innebygget i systemet. Begynn å grin, tenkte jeg. Sånn er det jo overalt. Vi kan ikke slutte å leve av den grunn.

– Selv ledende investorer har vel sagt at mennesker uansett ikke klarer å slå markedet over tid med mindre de jukser, for eksempel gjennom innsidehandel, fortsatte Iver.

Iver og Fredrik hadde et slags poeng. Det er jo noen mønstre i hvem det er som lykkes på børsen. Og som regel er det ikke venstreradikale journalister.

– Men se på folka som har lykkes da! fortsatte jeg.

– Spetalen og Haudemann-Andersen og alle de gutta. De virker jo helt blåste. Vi er da smartere enn dem, det er jo bare at vi ikke gidder å prøve.

– Smartere, kanskje, men ikke flinkere til å gjøre business. Det er deres hjemmebane, og vi har ikke større sjanse til å slå dem der enn de har til å briljere mot oss i en studiesirkel om Marx’ Kapitalen, sa Fredrik.

Han hadde rett. Det var deres hjemmebane. Men hvor fett hadde det ikke vært å slå dem der? Det var jo bare å prøve. Prøve å bli rik, prøve å banke finansgutta i deres eget spill, vise hvor tåpelig hele greia var.

– Hør her. Hva om jeg prøver meg som børsmegler en stund? Skaffer noen penger og tar fri fra jobb. Og så ser vi om jeg klarer å tjene penger, og så får vi vist hvor tåpelig hele systemet er. Tre måneder på børsen, liksom.

Iver og Fredrik bare lo.

– I så fall vedder jeg en øl på at du ikke klarer å tjene noe som helst, sa Fredrik.

– Du kan få en fra meg også, stemte Iver i.

– Greit, sa jeg. Men da får i det minste en av dere ta neste runde nå, hvis dere skal loppe meg for penger om noen måneder.

Dagen etter begynte jeg så smått å orientere meg. Jeg hadde noen venner som hadde satt litt penger i aksjer, og de tjente helt greit på det. Det virka egentlig ikke noe vanskelig, det eneste jeg mangla, var penger, både til startkapital og til å ta fri. Og det var i bunn og grunn også den store kneika. Man kommer ikke noen vei uten penger.

Og hvem er egentlig interessert i å kaste penger etter en fattig venstresideforfatter som vil bli rik på børsen? Det er jo ikke som om det finnes noe sted man bare kan få penger.

Jo, visst faen. Det gjør det jo.

Fritt Ord er en ytringsfrihetsstiftelse som forvalter mer enn 400 millioner kroner fra den gamle Narvesen-formuen. Hvert år deler stiftelsen ut flere millioner i støtte og stipender til forskjellige ytringsfrihetstiltak, blant dem en drøss med bokprosjekter. Det er her aspirerende forfattere og organisasjoner som er pengelense går for å få penger til sine prosjekter. Min idé var enkel: Hvis jeg skrev en bok om børsen, kunne jeg søke Fritt Ord om penger til både startkapital og livets opphold. Stiftelsens penger var jo allerede på børs, så det betydde vel ikke all verden fra eller til hvem som forvaltet dem.

Jeg søkte i utgangspunktet Fritt Ord om 100 000 kroner, men endte opp med halvparten. Da sto jeg igjen med 50 000 kroner. Det fikk holde. Olav Thon kom til Oslo fra Ål med ingenting annet enn to reveskinn i sekken. Jeg fikk tre måneders permisjon fra jobben som journalist i Klassekampen. Det fikk holde med ti tusen i måneden å leve for, jeg hadde tross alt klart meg på nudler og tomatsuppe fra First Price et helt år da jeg var leder i Rød Ungdom. Da sto det igjen 20 000 kroner til å drive børshandel for.

Jeg hadde tre måneder fri fra jobben og 20 000 på bok. Det var nå eller aldri. Jeg var klar for livet som børsspekulant. Klar for å vise alle finansfolka som tror de er verdens smarteste at en hvilken som helst venstreradikal kan banke dem på deres hjemmebane. Klar for å vise hvor vilkårlig og ulogisk hele systemet deres var. Klar for å bli superrik.

Der og da virka hele greia som en ganske god idé. Nå, når det bare er en uke igjen til jeg skal bytte ut Klassekampen med Finansavisen hver morgen, er jeg mer usikker. Handle med aksjer du liksom. Klart det blir gøy med permisjon, men det er litt skummelt også. Hva om jeg spiller bort alle pengene? Faller helt igjennom?

Nåja. Det er tross alt bare noen titusener. Det er sikkert bare en brøkdel av alt jeg har brukt på fylla opp gjennom årene.

Dag 2: Tirsdag

Fire dager igjen på Klassekampen før livet som trader starter for fullt. Jeg gleder meg til å komme i gang, har alltid hatt problemer med å konsentrere meg på jobb de siste dagene før ferie.

De færreste som kjenner meg, ville trodd at jeg skulle ende opp som aksjetrader. Min kapital har jeg investert i ymse venstreradikale foretak, ikke på børsen. Jeg har vært kommunist siden en gang på ungdomsskolen, da jeg plutselig dro på meg en idiotisk rosa strikkelue og begynte å føre veslevoksne samtaler med meg selv om alt svineriet USA dreiv med rundt om i verden. Jeg har vært i klammeri med politiet i seks land, to for fyllerør og fire for demonstrasjonsvirksomhet. Kort sagt har jeg brukt livet mitt på at sånne som driver med aksjer, skal ha mindre makt og tjene mindre penger, og i den grad jeg har drevet business, har det for det meste vært monkey business.

Kommer tidlig til lunsj på jobb i dag. Velaug og jeg sitter aldri ved siden av hverandre, men hun smiler i min retning når hun tror ingen andre ser henne. Jeg tenker at vi snart må være verdens mest opplagte hemmelighet.

Setter meg i stedet sammen med noen kolleger, som vil snakke om aksjeprosjektet mitt.

– Men du tror ikke at du faktisk kommer til å bli rik? Det er vel bare for å skrive om hvor råttent hele systemet er? spør den ene kollegaen min.

– Jeg skal jo prøve å tjene penger. Men da viser jeg jo samtidig hvor vilkårlig og tilfeldig hele greia er. Jeg vet jo ikke filla om aksjer, svarer jeg.

Kollegene mine ler. Jeg merker at ingen av dem tar dette på alvor. Det er heller ikke så rart. Det er nesten så jeg ikke tar det på alvor selv.

– Du må investere i noe skitne greier da, sier den andre kollegaen min med munnen full av eggerøre og laks.

– Oljesand i Canada, roper den første ut.

– Våpenindustrien, svarer den andre.

– Israelske sikkerhetsselskaper, eller oljesøl i Mexicogulfen, ler den første.

– Vi får se. Det kommer an på hvor det er penger å tjene, svarer jeg og tar meg en bit av brødskiva mens de andre ler videre.

Oljesand, våpen og undertrykking av palestinere. Sånt har jeg egentlig ikke noe lyst til å tjene penger på. Men det kan da umulig være den eneste måten å bli rik på heller.

Dag 3: onsdag

Velaug og jeg ser filmen Wall Street. Michael Douglas spiller den kyniske aksjemegleren Gordon Gekko, Charlie Sheen spiller hans naive protesjé. «Greed is good», sier Gekko på et møte med aksjonærene i Teldar Paper:

«The point is, ladies and gentleman, that greed, for lack of a better word, is good. Greed is right, greed works. Greed clarifies, cuts through, and captures the essence of the evolutionary spirit. Greed, in all of its forms: greed for life, for money, for love, knowledge, has marked the upward surge of mankind. And greed, you mark my words, will not only save Teldar Paper, but that other malfunctioning corporation called the usa. Thank you very much.»

Grådighet er bra, altså. Det er den verdenen jeg skal inn i nå. Velaug sovner på sofaen mens vi ser på. Michael Douglas havner i fengsel. Og jeg lurer på hva jeg egentlig har begitt meg ut på.

Dag 4: Torsdag

Mamma ringer. Det gjør hun alltid. Minst en gang om dagen, gjerne flere. Oftest er det ikke noen grunn til at hun ringer, hun vil bare snakke. Uten at hun egentlig har noe å si. Det gjelder å ikke ta telefonen for ofte, slik at hun ikke venner seg til altfor mye kontakt. Men det er en vanskelig balanse. Noen ganger når hun ikke får tak i meg på første forsøk, ringer hun vennene mine eller sentralbordet på jobben. Det er i alle fall flaut.

Nå vil hun at jeg skal flytte hjem mens jeg skriver. Tre måneder fri, sier hun, du kan sitte på hytta. Kanskje leie ut rommet ditt i Oslo og spare penger. Dessuten blir det vel mye festing på deg om dagen, så du har godt av å komme til Stavanger litt.

Det er ikke det at jeg ikke liker mamma. Av og til har jeg dårlig samvittighet for å være for brysk mot henne. Hun vil det jo bare godt, og jeg tror hun er ganske ensom etter at pappa dro tilbake til Island. Jeg er den eneste hun har nå, pleier hun å si. Det er fint det, men hun er jo ikke den eneste jeg har. Og da kan det fort bli litt mye. Så tre måneder alene med henne i Stavanger er helt uaktuelt. Da kommer jeg til å gå på veggen.

Jeg takker nei til å flytte hjem, men sier at jeg kommer hjem til jul. Mamma sier et eller annet om at hun har noen aksjer i et rederi hvis jeg er interessert i å få dem, men jeg bare sier nei takk og at jeg er glad i henne før jeg legger på.

Dag 5: Fredag

Vorspiel i kollektivet. Alle er der, Håvard, Stian, Daniel, Marius Helge, Torstein, Jon og Tale. Vi har kjent hverandre siden vi gikk på ungdomsskolen. Stemningen er stigende, jeg merker at halvliterboksene med Hansa går stadig raskere unna.

– Nå skal ikke jeg på jobb de tre neste månedene. Bare sitte hjemme og handle aksjer, sier jeg.

– Da kan du jo get fucked up hver eneste dag, ler Håvard.

– Hehe, ja. Men jeg må jo helst få skrevet litt også.

– Skrive, sier Stian med sarkastisk stemme og gjør gåseøyne.

– Har du funnet ut hva du bør satse på? spør Torstein.

– Nei, jeg starter helt på scratch på mandag. Så kjøper jeg Finansavisen og ser hva jeg finner ut der.

– Men har du bare 20 000? Det er jo altfor lite. Du burde jo hatt en million, overdøver Marius Helge de andre.

Typisk Marius Helge. Selvfølgelig burde jeg hatt en million. Men det har jeg bare ikke.

– Men seriøst, kan du ikke spørre Petter Stordalen om å få en million? Eller få noe forskudd på arv fra mora di?

– Altså, jeg tror ikke Petter Stordalen bare vil gi meg en million. Og arver jeg en million fra mamma, kjøper jeg leilighet, ikke aksjer. 20 000 er lite, men det er da noe. Og det blir jo en liten smakebit på hvordan børsen er.

– Det er for lite, sier Marius Helge og reiser seg for å gå på kjøkkenet og lage rom og cola.

Mens han er borte, vandrer samtalen fra aksjer til Batman til jobben til Stian via en venn av meg som de andre ikke liker til en fyr vi alle er enige om at vi ikke liker og endelig til temaet som er målet for alle guttekvelder: damer.

En av kompisene sier jeg bør passe meg så ikke Velaug og jeg plutselig ender opp som kjærester. Det er ikke så lenge siden jeg var sammen med en annen dame, Ida, som jeg tross alt var veldig glad i. At dette kommer brått på, og at jeg har godt av å være litt singel, tenke meg litt om og sånt. At hun kan få falske forhåpninger, at han har savnet at vi går ut og sjekker damer sammen. Jeg betrygger ham med at jeg har tenkt å vente, og at vi uansett ikke er sammen ennå. Uansett føler jeg meg ikke klar for å gå inn i noe nytt forhold nå, så kort tid etter at det ble slutt med Ida.

Det holder jeg fast ved helt til klokka blir kvart over to. Da sender jeg melding til Velaug og drar opp til henne for å sove.

Dag 6: Lørdag

Velaug drar ut for å spise brunsj med noen venner på Grünerløkka. Jeg låner nøkler og blir liggende i senga i leiligheten hennes og tenke på aksjemarkedet.

En av de mange skurkene i venstresidas persongalleri er homo economicus. I økonomisk teori er homo economicus det nyttemaksimerende mennesket. Han (eller hen, for det mest rasjonelle er selvfølgelig å konstruere sitt kjønn etter situasjonen, slik at man noen ganger er mann og andre ganger kvinne og atter andre ganger noe midt imellom) sikter alltid mot å makse sin egen fortjeneste i alt hen foretar seg. Homo economicus tar alltid rasjonelle valg og bryr seg ikke om sentimentale forhold som lokal tilhørighet, verdier, oppdragelse eller annet tøv.

Var homo economicus fotballsupporter, ville hen alltid ha heiet på laget som vant fordi det vil gi størst mulig lykke for hen selv. Og hvis favorittlaget skulle tape, er det bare å bytte lag. Å heie på vinnerlaget er tross alt det mest rasjonelle.

Alle er enige om at homo economicus ikke finnes. Men det er det jeg skal prøve å bli. En aksjehandler som ikke tar hensyn til om selskapene jeg handler med, driver med oljesand, slavearbeid eller lønnsdumping. De neste ukene skal jeg bare være opptatt av ett tall: tallet som står i porteføljen min. Og jeg skal sørge for at det tallet blir høyest mulig.

Dag 7: Søndag

Velaug og jeg ligger på sofaen og ser TV-serier. Forbrydelsen. Hun har sett den før, jeg har ikke. Det virker som hun liker det sånn, å vite mer enn meg om hva som foregår.

– Det kommer til å bli tomt på jobb framover uten deg, sier hun plutselig.

– Ja, jeg håper jo du synes det, svarer jeg. Det blir rart for meg også, å bare sitte hjemme hele dagen. Men jeg kommer jo opp til deg om kveldene da, så vi får i alle fall sovet sammen. Om du fikser snorkingen min, selvfølgelig.

– Jeg skal prøve, i hvert fall, sier Velaug og ler. Noe av det morsomste med Velaug er at hun har så mange måter å le på. Noen ganger ler hun ganske dorky, nesten som Langbein. Eeh-hee-hee-hee. Andre ganger, som nå, ler hun mer selvfornøyd. Nesten litt rått. Hahahaha. Dessuten påstår hun at hun av og til ler litt som Blake Lively i Gossip Girl. Tihihi. Men den latteren har jeg aldri hørt, så den er jeg ikke helt sikker på om finnes.

– Jeg skal komme opp hver kveld, sier jeg. Uansett om jeg snorker, kommer jeg til å være her hver eneste kveld og holde rundt deg, sier jeg.

– Bra, sier Velaug.