Olivia Monti

LYKKELAND

oversatt fra tysk av
Marianne Fischer

Roman

Hurra Forlag

Olivia Monti:
Lykkeland
Originalens tittel: Luna Park
Oversatt fra tysk av Marianne Fischer
Bearbeidet til norsk av Martin Nygaard
Utgitt første gang i Tyskland av Abentheuer Verlag, Berlin 2011
Innkjøpt av Norsk kulturråd

2013 © HURRA forlag
Monolitveien 12
0375 Oslo
post@hurra.no
www.hurra.no

ISBN: 9788292941409
ISBN: 978-82-92941-35-5 (trykk)
Omslagsdesign: Clas Hansen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Først nå, etter over et år,
har jeg funnet mot til å skrive om
det som skjedde den gangen. En helt fryktelig
historie, fullstendig
sinnssyk, en vanvittig hendelse.

Jeg ble utsatt for farer som et normalt menneske
ikke kan forestille seg, og disse farene kom fra et sted
som ingen vil tro var mulig,
så underlig, så uforståelig var det.

Uten vennene mine ville jeg ikke ha
greid å komme meg gjennom dette, ikke uten
Janne, Max, Gunnar og to som jeg
ikke vil røpe navnene på ennå,
fordi de er så spesielle.

1

Det var uhyggelig fra starten. Mor og far sendte meg på en sommerleir som om jeg var en pakke. Foreldrene mine eier sementfabrikker, byggefirmaer og en supermarkedkjede, og er usedvanlig vellykkede. Jobben deres kom på første- , andre -og tredjeplass. Til sist kom jeg. Helt til dette skjedde …

Jeg måtte altså dra på denne sommerleiren ved Fristad. Der skulle jeg være sammen med tretti andre ungdommer mens foreldrene mine tilbrakte ferien med venner på en lystbåt i Middelhavet.

Jeg var vant til sommerleire, og visste hvor ubehagelig det kunne være å bli slengt sammen med folk man ikke kjente. Men på de andre leirene hadde det faktisk blitt ganske gøy etter hvert. Vi måtte riktignok gjøre lekser, men fikk også leke og hadde mye fritid.

I leiren ved Fristad var det annerledes. Allerede på bussturen var stemningen som på en fangetransport, og det er ingen overdrivelse. Fire voktere kjeftet på oss så fort vi vekslet et ord med sidemannen. Jeg forsto det ikke. Det var vel bare normalt at man snakket med de andre? Men de lot oss ikke engang ta fram matpakkene. Det var ikke lov å spise og drikke under turen. Ei lita, brunhåret jente på første seterad ble slått så hardt over fingrene av en av vokterne idet hun ville hale en colaboks opp av ryggsekken, at hun utstøtte et skrik, og da en tykkfallen, rødhåret gutt bak henne protesterte og sa: «Dere har ikke lov til å slå oss,» sa den samme vokteren truende: «Jeg har lov til mye mer enn dette!»

Det oppsto flere lignende hendelser. En og annen mukket. En gutt som satt helt bakerst, skrek som en stukken gris. Jeg snudde meg og så en av vokterne ved siden av setet hans, men fikk ikke med meg hva som hadde hendt. Gutten hulket. Vokteren skrek til ham at han skulle holde opp. Deretter smågråt gutten lavt for seg selv. Nesten alle de andre speidet engstelige bakover i bussen. Dette var ikke normalt. Under vanlige omstendigheter ville det på en slik tur ha vært skravling, latter og fnising når den første sjenertheten hadde gitt seg. I stedet hersket det fra da av en redselsfull, isende taushet.

Da vi kom fram til sommerleiren, som ble kalt Huset ved innsjøen, ante det meg at dette bare var begynnelsen.

Bussen kjørte gjennom en rusten jernport og inn på et inngjerdet område, fortsatte bortover en humpete vei, gjennom en gjengrodd park og stanset på en mosegrodd plass utenfor en falleferdig fasade. I øverste etasje manglet det til og med et par vindusruter. Hva slags sted var dette? En anstalt som snart skulle rives? Et forfallent pensjonat? På bussen var det dønn stille. Alle gikk tause av, tok koffertene ut av bagasjerommet og trasket motvillige inn i bygningen.

Innvendig var det enda verre enn fasaden skulle tilsi. Møblene så ut som om de kom fra søppeldynga, det var støv og skitt overalt, murpussen flasset av veggene, det stinket mugg og råte. Så snart alle sto med bagasjen sin inne på et mørkt forværelse, låste en av vokterne hovedinngangen og puttet nøkkelen i lomma.

Da vokterne så at mange av oss var i ferd med å ringe, tok de fra oss telefonene før vi rakk å taste numrene. Det var som om de hadde ventet på dette øyeblikket, som om de hadde regnet med det. De var forberedt.

Selv den dummeste ble snart klar over at vi var avskåret fra den verden vi var vant til. I Huset ved innsjøen fantes det ingen telefon. Var man først inne i huset, kom man ikke ut. Det var gitter foran vinduene, og ytterdøra var låst. Det så ut til at vi ble nødt til å tilbringe sommerferien vår her enten vi ville eller ikke, i seks uker.

Bare helt i begynnelsen fikk vi lov til å bevege oss fritt i huset. Noen snakket sammen, andre lo. To, tre stykker begynte å krangle, og til og med sloss. Flere så seg om i huset. I noen få timer tenkte jeg at det kanskje ikke var så ille, til hver og en av oss ble så kraftig utskjelt av de fire vokterne at det ble uhyggelig stille.

Mens vi ante fred og ingen fare hadde vokterne undersøkt bagasjen vår og tatt fra oss alle elektroniske apparater, lommekniver, sakser, filer og andre metallgjenstander - og, ondskapsfullt nok, også matpakkene, godteriene og energidrikkene. Senere tenkte jeg at de hadde hatt et motiv for å la oss bevege oss fritt i huset. De ville se hvem av oss som var viltre og gjenstridige, og hvem som var villige til å bruke vold. Med den kunnskapen kunne de få enda bedre tak på oss.

I løpet av de første redselsfulle dagene ble jeg altså venner med Janne, Max og Gunnar. Vi ble en liten gjeng ved siden av andre grupperinger. På den måten var det lettere å takle de fiendtlige omgivelsene. I de små gruppene fant man i hvert fall litt trøst.

Jeg delte et bitte lite rom med Max og Gunnar. Eller, rom kan man egentlig ikke kalle det. Det var en slags fengselscelle. Vi hadde ikke engang vindu. Klærne måtte vi la ligge i koffertene og ryggsekkene, for det fantes ingen skap, bare et par knagger på veggen. Sengene var eldgamle, smale sengebrisker av jern med altfor tynne madrasser. Vi fikk ikke annet enn stikkete, stinkende ulltepper og vonde puter som var fylt med avispapir.

Den første kvelden sendte de fire vokterne oss i seng uten mat etter at de først hadde, jeg overdriver ikke, jaget oss som dyr inn på vaskerommene og så inn på cellene. Etter at Gunnar hadde lett forgjeves i lommene etter sjokolade, ville han en rask tur på toalettet. Der hadde han nemlig glemt toalettmappa si, hvor det lå et par sitronsukkertøy som vokterne ikke hadde funnet. Da oppdaget vi at de hadde låst oss inne.

Det nyttet ikke å banke og hamre på døra eller å skrike. Ingen lukket opp. Bare en treluke, som jeg ikke hadde lagt merke til tidligere fordi Max hadde hengt jakka si foran den, åpnet seg, og vi hørte en jentestemme.

Gunnar skjøv Max’ jakke helt til side. I luka dukket det opp et ansikt som tittet nysgjerrig inn til oss. Nysgjerrig og engstelig. Det var Janne, ei lita lyshåret jente som jeg hadde lagt merke til allerede på parkeringsplassen, på grunn av de dyre designerklærne og fordi hun snakket som en liten dame. Sidemannen min på bussen hadde også lagt merke til henne. Helt på starten av turen, før vokterne begynte å plage oss, vitset han om at hun helt sikkert hadde med seg en beautybag. Hun hadde rosa neglelakk på fingrene. Det så ikke spesielt bra ut, neglene hennes var altfor korte, oppfliset og nedbitt. Vi gjorde narr av henne, selv om vi egentlig likte henne begge to.

Hun var den peneste av jentene, med store brune øyne, mykt, lyst og litt krøllete hår, og porselensansikt. Hun passet nøye på hvordan hun beveget og oppførte seg, og var fullt klar over at vi stirret på henne. Hun virket uoppnåelig, en liten diva, og vi følte oss som noen drittunger. Kanskje var det også en av grunnene til at vi likte henne. Hun hadde i hvert fall satt seg i respekt hos oss, selv om vi hadde ledd litt av henne.

Da det smale ansiktet hennes kom til syne i luka, var den overlegne minen borte. Øynene var røde, hun hadde grått. Stemmen var bare som en hvisking. Janne klaget over at hun var helt alene på et bitte lite rom, i et slags kott, og gikk bort fra luka så vi kunne se hvor fryktelig det så ut der de hadde innkvartert henne. I rommet var det en smal jernseng og en stol, i hjørnene sto det rengjøringsutstyr, feiekoster, skurekluter, bøtter, vaskemiddel. Hun var også blitt innelåst.

Janne var det eneste lyspunktet den dagen. Jeg klarte til og med å trøste henne litt. I en hel halvtime pratet vi ved luka, inntil det banket på dørene våre og en mannsstemme skrek uhyggelig høyt at nå skulle det være helt stille, ellers kom han inn.

2

Dette er så langt det første inntrykket av sommerleiren, dette forferdelige stedet som alle hadde sett for seg som et stilig sjøbad med flotte fjellkulisser. Kanskje er det ingen som tror meg på at det finnes noe slikt som Huset ved innsjøen. Men jeg garanterer, like sant som jeg er til: Leiren eksisterte.

Forresten heter jeg Martin.

Jeg kunne nesten ikke tro det. I fjor sommer var jeg på Hankø hvor jeg deltok på tennis- og seilkurs og bodde sammen med døtrene og sønnene til velstående foreldre i et hotell med all mulig komfort. Vi hadde snille ledere som ble ordentlige venner med oss, flotte aktivitetsledere og førsteklasses mat … Ja, maten … Maten var et kapittel for seg på dette stedet ved Fristad. Til lunsj og middag var det suppe, en utvannet buljong som istykkerkokte grønnsaker og en og annen pølsebit svømte rundt i. Snart lengtet vi til og med etter frisk frukt.

Janne mente at leiren var som for seksti eller hundre år siden, at den aldri var blitt pusset opp. Hun trodde det mest sannsynlige var at vi var blitt satt tilbake til en mer primitiv tid, med en tidsmaskin. Alt i leiren, særlig maten, fikk Max til å tenke på krigstider, selv om han ikke hadde opplevd noen krigstid selv. Gunnar og jeg så mer nøkternt på det og trodde vokterne ville mobbe oss, sette en støkk i oss. Men hvorfor? Hva skulle det være godt for? Før jeg forteller mer om hvordan vokterne plaget oss og hva slags redsler Fristad hadde i vente for oss, bør jeg kanskje gi en nærmere presentasjon av vennene mine. Janne har jeg allerede fortalt en del om. Først syntes jeg hun var dameaktig, kokett, men snart oppdaget jeg hvor smart hun var, og da vi ble utsatt for større fare, viste intelligensen hennes hva den var god for.

Til å begynne med sa ikke Janne sannheten om foreldrene. Hun lot som om de var rike, men på et tidspunkt innrømmet hun at begge hadde vært langtidsledige og var mer opptatt av sin fåfengte leting etter arbeid og tilfeldige jobber enn av henne. Det å tjene penger ble overvurdert, idiotisk nok.

Max var tykkfallen og ganske forsømt. Det tette, brune håret vasket han nesten aldri, det var så fett at det glinset, og han elsket skitne negler og sjuskete klær som var altfor store, og som han vanligvis tok ut av vaskemaskinen før noen rakk å vaske dem. Han bodde hos faren. Moren hadde dratt sin vei like etter at han ble født, og hadde ikke kommet tilbake. Det virket som om det var for mye for faren å oppdra ham alene.

Gunnar var en stor, svarthåret gutt som gynget fram og tilbake som en kamel på veldig lange bein. Han hadde en langsom, svaiende gange og påsto at han ellers ikke akkurat var blant de raskeste. Han var også treg i oppfattelsen, sa han.

Gunnar så ganske bra ut. Jeg misunte ham den muskuløse overkroppen og den dype stemmen. Selv var jeg en spinkel rødtopp med altfor blek hud, for tynne armer og for tynne bein. Jeg hadde komplekser fordi jeg så mye yngre ut enn de jevnaldrende vennene mine, og følte meg ubetydelig fordi foreldrene mine aldri hørte på meg. De sa alltid: «Martin, ikke nå.» Eller: «Martin, en annen gang.»

Enda verre var det når de bare pratet videre med hverandre, som om jeg ikke hadde sagt noe som helst. Av og til tenkte jeg at jeg var for sent utviklet på grunn av deres likegyldighet. Foreldrene mine var alltid opptatt med andre ting. Den eneste forskjellen mellom mine og Jannes foreldre var at mine hadde blitt rike. Gunnar var derimot overbeskyttet. Moren var konstant bekymret for ham, muligens fordi hun måtte forsørge ham alene. Det var kanskje grunnen til at han var blitt så rolig. Han lot seg ikke forstyrre av noe eller noen og kunne koble fullstendig av, også på skolen.

Men nå er det på tide å gå over til spørsmålet om hvorfor vi var blitt sendt til denne fæle leiren, eller rettere sagt til våre antagelser om hvorfor vi hadde havnet her.

Den første kvelden og den første natta våget vi som sagt ikke å snakke så mye sammen. Først måtte hver enkelt takle situasjonen på egen hånd. Men den andre kvelden, da vi ble låst inne på cellene våre, pratet, eller snarere hvisket vi inngående med hverandre halve natta. Vi lurte på hvorfor foreldrene våre hadde sendt oss hit, hvordan de i det hele tatt kunne gå med på noe slikt, og om de egentlig visste hva som skjedde. Janne sa hun var nevrotisk, og at det kunne være en grunn. Jeg spurte henne hva det ville si, men hun kunne ikke forklare det.

I Gunnars tilfelle var saken klar: Han var den dårligste i klassen. Max måtte vi dra det ut av. Han innrømmet til slutt at han presset klassekamerater for penger, og julte opp de som ikke ville betale. Han ville vise oss en kniv med et spesielt skarpt knivblad, som ingen hadde klart å ta fra ham fordi han alltid gjemte den så godt, men nå kunne han ikke finne den i ryggsekken …

Og jeg? Jeg var flink på skolen, veloppdragen, heller litt for sjenert. Det måtte være en feiltagelse at jeg var her. Foreldrene mine hadde nok bare meldt meg på et eller annet sted i all hast og valgt feil sommerleir. Jeg kunne ikke komme på noen annen grunn. Det fantes egentlig heller ikke noen god grunn til at Janne og Gunnar var her. Kunne man behandle en som var nevrotisk eller den dårligste i klassen som en straffange? Max var den som passet best inn her. Han så ut til å være en smule kriminell.

Den første tiden lurte vi ofte på hvorfor vi hadde havnet i en skrekkleir som denne. Vi hadde fortsatt nok krefter til å bli sinte på foreldrene våre og til å gruble over forholdene. Men snart var det bare én ting vi tenkte på: Hvordan man kunne lure vokterne og rømme fra dette fæle stedet. Det var flere som hadde gitt opp før de hadde prøvd, de var altfor redde og ville heller holde ut i leiren om de så måtte sulte i hjel.

Men nå går jeg for fort fram. Det er best jeg begynner forfra og forteller dag for dag om det fryktelige oppholdet vårt i Huset ved innsjøen.

Den første kvelden fikk jeg altså nesten ikke sove. Ullteppet var ikke varmt nok, og temperaturen sank kraftig i løpet av natta. Romkameratene mine sov, pustet jevnt og trutt, og jeg følte meg så alene som aldri før i mitt liv. Jeg måtte tenke på hjemmet mitt, på det lyse, varme rommet, bøkene, videospillene, det fulle kjøleskapet, på mamma som ofte ga meg et godnattkyss om kvelden, på det myke ansiktet, smilet, parfymeduften. Alt virket milelangt unna, og uvirkelig i dette dystre, nakne, møkkete rommet. Livet mitt var som en sluknet drøm, og jeg gråt stille ned i den harde puta mi, så stille at de andre ikke våknet.

Jeg måtte ha sovnet likevel, for tidlig neste morgen ble jeg vekket av høylytt banking og hes skriking. Møysommelig åpnet jeg øynene og så to bein. En av vokterne sto bredbeint i rommet og brølte ordre: «Stå opp. Inn på vaskerommet med dere.» Det var den gråhårete med det spisse rotteansiktet som het herr Kulderud. Jeg ble kvalm ved synet av de klumpete skoene hans, de altfor vide buksene og de bæsjebrune bukseselene.

Fortumlet ilte vi ut på gangen i pysjamasene våre. Jeg var fortsatt fryktelig trøtt og så på klokka mi. Ikke mer enn fem! Ute i gangen ventet de andre guttene og jentene i pysjamas, også de var svært søvnige. Ansiktene deres virket bleke i grålysningen.

De to kvinnelige vokterne jaget jentene inn på badet. Jeg holdt utkikk etter Janne, men så henne bare bakfra i rosa fløyelspysjamas og matchende rosa sko. En av de kvinnelige vokterne var kona til herr Kulderud. Rynkefjeset hennes så ut som en gammel rompe, og det grå håret var satt opp i en knute. Den andre var kanskje førti, en fyldig mørkeblond dame med rundt ansikt og briller, jeans og en vid, lang skjorte oventil. Vi kalte henne straks Cruella.

Nå dukket den andre mannlige vokteren opp i gangen foran oss. Han hjalp herr Kulderud med å jage guttene inn på vårt vaskerom. Fyren var rundt femti, hadde tjukt mørkebrunt hår, virket sportslig – antagelig hadde han vært proffbokser en gang – og gikk stort sett rundt i elastiske klær som klistret seg til kroppen, slik at musklene hans ikke var til å overse. Han het Vidkun. Et kunstnernavn, antar jeg. Vidkun så sunnest ut, var brun og hadde en frisk ansiktsfarge. På Cruellas reaksjoner kunne man se at hun syntes han var kjekk. Til tross for alderen rødmet hun når han snakket til henne.

Vokterne jaget alle inn på vaskerommene mens de brølte høyt. Cruella svingte dessuten med en stokk, som ved nærmere ettersyn ikke var spesielt solid, men av bambus. Jentene ble likevel skremt og flakset som høner foran henne. Kanskje på grunn av den uhyggelige lyden når Cruella lot stokken suse gjennom lufta.

Guttenes vaskerom var et mareritt. Ikke bare på grunn av de eldgamle, mosegrodde og gråhvite flisene og dusjene som nesten ikke fungerte, men bare dryppet. Spesielt marerittaktig var det at Vidkun sto foran døra med en stoppeklokke og stormet inn etter ti minutter. Ti minutter var det jeg vanligvis brukte på å pusse tennene. Jeg var enebarn og vant til privatsfære. Hjemme kunne jeg vaske meg så lenge jeg ville. Alt var greit så lenge jeg kom tidsnok til skolen. Det gikk ikke noe bedre med de andre guttene. Ingen klarte å bli ferdig med alt på så kort tid.

Inne på vaskerommet lød Vidkuns brøling enda mer uhyggelig, den ga en nesten monstrøs gjenklang i veggene. Flere var fortsatt litt våte da vi gikk tilbake gjennom gangen og inn på rommene. Der hadde vi hele fem minutter til å kle på oss og re opp. Så måtte vi stille oss opp foran døra, og Vidkun inspiserte sengene og hvordan vi var kledd. Jeg hadde sett på tv at det var sånn i hæren. Hva var dette for en leir? En militær institusjon? Til det var vi jo altfor unge. Midt i redselen hadde jeg klart å re opp sengen min ordentlig, lagt ullteppet pent sammen og ristet puta. Hos Gunnar hang teppet skjevt ned på siden.

«Hvem sover i den lange sengen?» ropte Vidkun til oss etter at han hadde inspisert cella vår. Gunnar ble blek og meldte seg: «Jeg.» Han dukket seg og ventet slag, men Vidkun grep i stedet fatt i Gunnars skulder og befalte: «Følg meg!»

Vi andre fikk gå til frokostsalen, det eneste rommet som var noenlunde koselig, med panelvegger, sittebenker og langbord. I andre ferieleire jeg har vært på, hadde vi fått skinke og egg, rundstykker, alle typer syltetøy, Nugatti, cornflakes, melk, salami og ost. Her serverte de oss en lysebrun te som smakte vann, og tørr kavring. Te og kavring. Hvor serverte man slikt? Kanskje på et sykehus. Men vi var vel ikke syke?

Etter frokosten førte vokterne oss gjennom en lang, mørk gang med linoleumsgulv og ut i et gårdsrom med en ustelt gressplen. Der skulle vi oppholde oss hele formiddagen. Det var ingenting der, kun husvegger, bakken og et par busker. Gårdsrommet var veldig stort, og først nå kunne jeg se hvor kolossal bygningen vi befant oss i, var. Da vi dagen før hadde brukt inngangen ved innsjøen hadde vi bare sett framsiden, ikke hele bygningsmassen bak. Gangen ut til gårdsrommet hadde virket utrolig lang. Jeg som trodde vi var i et hus omtrent på størrelse med et mellomstort hotell, og så viste det seg at det var enorme tilbygg.

En stund sto vi helt målløse i gårdsrommet. Så dannet det seg små grupper. De som delte rom og kjente hverandre litt, fant sammen. Max sluttet seg til meg, og så kom Janne. Hun hadde først stått der alene, ved siden av en busk, og sett ut som om hun hvert øyeblikk skulle briste i gråt. Hun kjente jo ingen andre.

«Har dere sovet godt? Eller sov dere like dårlig som meg?» spurte hun og måtte anstrenge seg for å få fram et lite smil.

«Nesten ikke,» svarte jeg og så at hun fortsatt hadde søvn i øynene.

Max innrømmet at han heller ikke hadde fått sove, men bare latt som om han sov. Han virket på en måte lettet. Jeg følte at jeg måtte muntre opp Janne.

«Jeg er skikkelig slapp. Heldigvis må vi ikke anstrenge oss. Vi kan bare drive dank og prate sammen eller spille et eller annet. De overlater oss til oss selv som en flokk med krøtter, da trenger de ikke å ta seg av oss,» sa jeg.

«Hva vil du spille her?» spurte Max grettent. «Her finnes det jo ingenting. Gårdsrommet er tomt, vi har bare oss selv.»

«Da trengs det fantasi,» påpekte Janne.

«Jeg har en idé,» sa jeg. «Vi tar en nærmere titt på gårdsrommet, på de to dørene der borte og vinduene i andre etasje. Kanskje kommer vi ut et sted.»

«Hva om de følger med på oss?»

«Se der oppe, i fjerde etasje, der er vindusrutene knust.»

«Det er jo ingen av oss som kommer opp dit.»

Et par duer flakset inn i gårdsrommet, landet på vindusbrettet i øverste etasje, satt kurrende inntil hverandre og føk opp igjen da en gutt kastet en stein i været.

«Hadde man bare kunnet fly,» sa Janne drømmende.

Max gjorde en grimase, som om han var misunnelig på fuglene.

«Se der borte!» ropte Janne oppspilt.

Vi var tydeligvis ikke de eneste som så etter rømningsmuligheter. To jenter og en gutt prøvde håndtakene på dørene som førte ut av gårdsrommet, og undersøkte også om et av vinduene vi rakk opp til, kunne åpnes. Max speidet med en mistenksom mine på samtlige vinduer for å se om de ble iakttatt. Stadig flere fulgte spent med på disse forsøkene. Til slutt så alle skuffet på de mulige utgangene. Alle var stengt.

Max kontrollerte fortsatt vinduene ut mot gårdsrommet. Først ti minutter senere forklarte han: «De så det ikke. Hvis de ser at vi vil ut herfra, straffer de oss noe helt forferdelig.»

«Tror du det?» sa Janne spakt.

«Du overdriver, Max. Vi er jo ikke i en straffeleir. De bare sperrer oss inne fordi de ikke vil ha noe med oss å gjøre, og håver inn penger fra foreldrene våre for ingenting.»

Jeg ville berolige Janne, men syntes også at Max så for pessimistisk på situasjonen. Dessverre skulle det snart vise seg at Max hadde mer virkelighetssans enn meg. Men det som skjedde senere, hadde ikke engang Max kunnet forestille seg, det overgikk i høy grad også hans fantasi.

Samme dag viste det seg at jeg hadde undervurdert situasjonen. Klokka ett ble vi servert en vassen ertestuing av to kjøkkenhjelpere med filippinsk utseende og flekkete forkler i en skitten kantine med grå plastbenker og små plastbord. Til drikke fikk vi vann fra springen. Kjøkkenhjelperne virket like forskremte som oss. De listet seg fram og tilbake uten å veksle et ord med noen. Så fort de hadde satt kasserollene med maten på bordene, forsvant de ut på kjøkkenet, som lå i tilknytning til kantina. Vi fikk ikke lov til å snakke under måltidet. To jenter som ble blitt tatt i å hviske, fikk Cruellas stokk over fingrene. De satt i nærheten av meg, og jeg kunne se hvor røde hendene deres ble, og at de strevde med å holde tårene tilbake.

Etter maten førte vokterne oss nok en gang gjennom den lange, mørke gangen. Jeg var overbevist om at vi skulle ut i gårdsrommet, og at vi måtte oppholde oss der til kvelden fordi det var det enkleste for dem. Men denne gangen kom vi ikke ut i gårdsrommet, men inn på et rom med all slags vaskeutstyr, bøtter, mopper, kluter, feiekoster og diverse rengjøringsmidler.

Vi fikk hver vår grå arbeidsfrakk, og så viste vokterne oss det enorme bygningskomplekset som vi skulle vaske i løpet av de neste seks ukene. Det var kilometer med gulv, vegger, vinduer, radiatorer, lamper, inventar, alt gammelt og så falleferdig at det ikke var noen vits å vaske det lenger.

Cruella og Vidkun gikk foran oss. Jeg gikk i midten ved siden av Janne. Helt bakerst marsjerte herr og fru Kulderud, så ingen kunne stikke av. Janne gikk tett inntil meg. Vi kunne hviske til hverandre uten at noen foran eller bak hørte det, for vi ble overdøvet av trampingen i de fliselagte gangene.

«Det er jo ingen vits, Martin.»

Janne stirret på meg.

«Akkurat det tenkte jeg også.»

Jeg var glad for at vi hadde tenkt det samme.

«Selv om vi vasker alt, er det ingen som kan bo i bygningen. Alt er gammelt, ødelagt og forfallent.»

«Vi bor jo her.»

Jeg prøvde å være morsom.

«Vi bor ikke her, vi er innestengt,» irettesatte Janne.

«Hva tror du er grunnen til at de gjør dette mot oss?» spurte jeg.

Jeg hadde en anelse, men ville også høre det fra henne.

«Hvis det er meningsløst, kan det bare være ondskap.»

«Nettopp, de ønsker å plage oss.»

Janne ristet på hodet og vrengte gråtkvalt på munnen.

«Jeg forstår det bare ikke.»

«Altså er det plaging av barn og unge som er prosjektet deres.»

Janne måpte.

«Det gir fortsatt ingen mening,» påpekte hun etter å ha tenkt seg litt om. Hun ville legge til noe, men tidde da hun oppdaget at Vidkun kikket bakover og mønstret oss mens han gikk. Han smilte ulveaktig og økte tempoet slik at vi alle måtte gå fortere. Så gjorde han en vid håndbevegelse for å understreke den enorme størrelsen på bygningen som vi gikk gjennom, og skulle vaske.

Resten av runden tidde vi, det var for farlig å snakke. Det tok faktisk tretti minutter før vi hadde gått gjennom alle etasjer, rom, ganger og også kjelleren, alt sammen like nedstøvet og nær ved å forfalle. Flere av oss tenkte sikkert på å rømme, og så etter mulige utganger. Men ikke jeg. Akkurat da svirret fortsatt spørsmålet om hva som egentlig var hensikten med det hele, rundt i hodet mitt.

Da de førte oss tilbake til bøttekottet, kom vi nærmere sakens kjerne. Vidkun og Cruella hentet to store pappkartonger fra en hylle, åpnet dem og satte dem foran oss. I kartongene var det hundrevis av skitne, gamle tannbørster. Vi så spørrende på hverandre. Ingen kunne riktig tro det. Vi skulle ikke bare vaske den gigantiske bygningen, men vi måtte i tillegg gjøre det med tannbørster! På den måten kom vi aldri til å bli ferdig, om vi så brukte hundre år. Janne og jeg hadde tydeligvis rett: Dette dreide seg uten tvil om å plage oss. Men meningen med plagingen forble uviss.

Den første oppgaven var å vaske en del av den grå, fliselagte gangen som førte gjennom halve bygningen. Vidkun tømte en bøtte såpevann utover gulvet, så måtte vi skrubbe hver eneste flis med tannbørstene. Vi krabbet rundt på det våte gulvet mens Vidkun, Cruella og de to Kulderudene satt på behagelige klappstoler og overvåket oss. De hadde god oversikt siden vi krøp på alle fire. Så fort en av oss løftet hodet, skrek Vidkun til vedkommende. Den det gjaldt, fór sammen når han eller hun hørte navnet sitt, og børstet straks videre med senket hode.

Etter en time fikk jeg vondt i knærne, og lurte på om de snart ville la oss gjøre noe annet. Det var jo altfor kjedelig for vokterne å bare sitte der i timevis og se på oss mens vi utførte dette meningsløse arbeidet. Jeg fikk mer eller mindre rett. Etter en stund låste de oss inne på et rom hvor vi nok en gang skulle vaske gulvet, men der satte de bare opp et videokamera. Vi rakk akkurat halvparten av dette rommet i løpet av de neste tre timene, og det fantes utallige andre rom hvor vi ikke bare skulle vaske gulvene, men også radiatorer, vinduer og så videre.

Det hersket en ubehagelig stillhet i rommet. Ingen våget å se opp eller å hviske noe. Man hørte bare den svake lyden av tannbørstene som skrapte over gulvet.

Det føltes som om det hadde gått en evighet, da Vidkun og Cruella endelig låste opp døra. Vi la fra oss frakkene i bøttekottet og fikk lov til å ta på oss rent tøy på vaskerommene. Mens jeg dusjet, så jeg at knærne mine var helt røde. De andre hadde sikkert også vondt i knærne og håndleddene, men på vei til kantina var det bare Max som klaget hviskende inn i øret på meg. Han sa at han ikke ville klare det stort lenger, så tung som han var.

Etter den vanlige suppa; poteter, kålrot og et par fleskestrimler i utvannet buljong, jaget de oss inn på cellene. Herr Kulderud skubbet meg hardt over terskelen, bare fordi jeg hadde kastet et sideblikk på fru Kulderud, som dyttet Janne inn på kottet ved siden av oss. Døra gikk i lås med et brutalt smell. Det hørtes en knirkende lyd da nøkkelen ble vridd om. Så skrek herr Kulderud fra den andre siden: «Heretter skal det være helt stille her, ellers blir det juling å få!»

Max og jeg var opptatt med å rekke tunge til herr Kulderud og true med knyttede never gjennom den stengte døra, derfor la vi ikke merke til Gunnar med en gang. Han satt med hengende hode på jernsengen sin og gråt stille ned i hendene.

«Hva er det de har gjort med deg?» ropte jeg.

Gunnar tok hendene vekk fra ansiktet og gjorde engstelige tegn til at jeg ikke skulle snakke så høyt. Øynene hans var røde, øyelokkene hovne. Av frykt for å bli hørt forlangte Gunnar at Max og jeg satte oss til venstre og høyre for ham, slik at han kunne hviske til oss. Max så ut som om han nøt det. Han kunne tydeligvis fortsatt finne noe morsomt ved situasjonen. Jeg grøsset da jeg fikk vite hvordan Gunnar var blitt mishandlet. Det kunne tross alt skje hvem som helst.

Da Gunnar hadde fortalt alt, var Max skuffet og jeg lettet. Vidkun hadde holdt Gunnar innesperret i et mørkt kjellerrom i åtte timer. Han hadde ikke kunnet se noen ting og måtte føle seg fram med hendene. Det var så beksvart at øynene ikke vennet seg til mørket, men bare enset den dype dunkelheten.

«Så Vidkun slo deg ikke?» hvisket Max likegyldig.

«Du kan tydeligvis ikke forestille deg hvor forferdelig det er å sitte åtte timer i et mørkt hull og være fullstendig blind …,» sa Gunnar. Nå våget han å hviske fritt framfor seg. «Du vet ikke hvor lenge de vil holde deg innesperret. Minuttene går som timer. Du kan ikke gjøre noe, ikke noe som helst, bare stirre inn i mørket. Hvis du beveger deg, snubler du i et eller annet skrot og skader deg kanskje til og med, og så får du en idé om at det lurer en eller annen fare på deg i mørket. Du blir gæren. Det er en form for tortur. Den som ikke har opplevd det selv, kan ikke forstå det.»

Først da Janne skjøv opp luka og Gunnar fortalte henne alt en gang til, ble han langsomt roligere. Han virket mer optimistisk og smilte til og med, og da Janne fortalte om vaskeseansen og stilte seg oppå sengen for å vise oss de røde knærne, slappet Gunnar så godt av at han ikke lenger bare tenkte på seg selv, men lette i ryggsekken etter en salve som skulle være bra mot blemmer. Så irriterende! Jeg hadde også med meg en sånn salve. Nå var det Gunnar som innkasserte Jannes smil, og han fikk også et varmt håndtrykk. Det er ikke så farlig, beroliget jeg meg selv. Jeg skal nok finne en annen anledning til å imponere Janne og få henne til å like meg.

Den kvelden sto vi tett samlet rundt luka og fortalte med hviskende stemmer om oss selv og familiene våre. Vi ble fortrolige og det oppsto en gjensidig forståelse mellom oss. Det eneste vi var uenige om var hvorfor vi måtte vaske med tannbørster. Gunnar mente at vokterne ville vise oss at vi var avskum, siden vi adlød de mest meningsløse ordre. Max var av den oppfatning at de bare ville sette en støkk i oss, han var mest bekymret for hvor lenge knærne hans ville tåle dette. Janne og jeg trodde fortsatt at plagingen hadde et eller annet formål, at det var en grunn til at de straffet oss på denne måten. Det eneste sikre var at vi følte oss som fanger i en straffekoloni.

Innimellom lyttet vi intenst til lydene fra gangen, for å høre om vokterne var i nærheten, før vi fordypet oss i samtalen igjen. Den andre kvelden var vi modigere, mer fortrolige med situasjonen, men først og fremst hadde vi blitt bedre kjent med hverandre.

På et tidspunkt hørte vi høye stemmer utenfor. Janne stengte luka, og Max, Gunnar og jeg løp bort til sengene våre. Hjertet mitt slo i halsen da nøkkelen knirket i låsen. Døra gikk opp. Herr Kulderud kom inn og stilte seg midt i rommet med hendene presset mot hoftene. «Klokka er ti og her er lyset fortsatt på! Det vil få konsekvenser!» brølte han og trykket på lysbryteren. Det ble mørkt. Vi lå helt stille i sengene og turte ikke mukke.

Lenge etter at herr Kulderud var forsvunnet, var det ingen av oss som sa noe. Først da Janne mye senere åpnet luka med et stearinlys i hånden, rørte vi på oss og fortsatte hviskingen i det blafrende lyset ved luka. Da vi til slutt la oss, sov vi ganske bra selv om alle var bekymret for hva slags forferdelige ting som fortsatt ventet oss.