Boka om

Profeten

Muhammed

(Velsignet være ham og hans familie)

Hurra Forlag

Denne boka bygger på Martin Lings, Muhammad,

London 1988, med tillegg av andre bøker og tekster.

Teksten er satt sammen og oversatt av

Trond Ali Linstad.

Hurra Forlag

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-92941-43-0 (epub)

ISBN 978-82-92061-06-1 (trykk)

Oslo, 2011.

Innhold

Guds Hus

Glemsel og forfall

Koreisj

Ut av glemselen

Guds Hus

For fire tusen år siden bodde det i Palestina en mann som het Abraham. Han bar på en stor sorg. Den var at han ikke fikk barn. Hans kone, Sara, var blitt en gammel kvinne, og over den alder da kvinner er fruktsommelige. Skulle Abraham forbli barnløs?

En natt sto han utenfor teltet sitt. Da talte Gud til ham og sa: «Se opp på himmelen, Abraham, og tell stjernene på den, om du kan!» Abraham så opp på de blinkende stjernene, spredt ut på den mørke himmelen. Gud sa: «Like tallrike som stjernene er, skal slekten din også bli.»

Sara ønsket at Abraham skulle få mulighet til å bli far, så hun lot ham ekte Hagar, en egyptisk trellkvinne. Slik fikk Abraham to koner. Men kvinnene var sjalu på hverandre. Og trett av disse feidene dro Hagar ut i ørkenen. Der ba hun til Gud om hjelp.

I ørkenen kom en engel til henne, og den sa: «Hagar, du er med barn! Og stor skal slekten din bli. Du skal føde en sønn, og kalle ham Ismael! For Gud har hørt bønnen din.» Ismael er et arabisk ord, som betyr «Gud hører». Da Hagar fikk denne beskjeden, dro hun hjem igjen. Så fødte hun Abrahams barn.

Like etter dette talte Gud på nytt til Abraham. Han sa at Abraham skulle få en sønn med Sara også. Den sønnen skulle hete Isak. Og Sara ble svanger. Hun fødte Abrahams andre barn.

Men Sara var fremdeles sjalu på Hagar. Hun ønsket at Hagar og Ismael skulle dra sin vei. Men Abraham ville ikke skilles fra dem, for han var glad i dem begge.

Da talte Gud til Abraham og sa at han skulle gjøre som Sara ønsket. Men Abraham behøvde ikke sørge, sa Gud, for Han ville passe godt på Hagar og sønnen deres.

Abraham fulgte befalingen fra Gud. Han førte Hagar og Ismael ut i ørkenen. Der etterlot han dem på et øde sted i Arabia, i en dal som het Bekka.

Hagar og Ismael var lenge uten vann. Til slutt holdt de på å tørste i hjel. Ismael ynket seg og gråt. Ja, det sies at han ropte på Gud! Hagar sto på en åsrygg, som het Safa, og speidet fortvilet etter hjelp. Hun så verken folk eller vann. Så skyndte hun seg til en annen knaus, som het Marva, men overalt var det bare sand. Hun sprang mellom de to knausene, Safa og Marva, syv ganger på leting etter vann. Så satte hun seg utmattet ned.

Da talte en engel til henne. Den sa: «Hagar, hva frykter du? Gud har hørt barnets røst! Reis deg og ta barnet på armen. Det skal bli til en mektig nasjon.»

Og brått så hun vann i sanden. Det strømmet fram fra en kilde, på et sted der Ismael hadde satt foten. Nå var de begge reddet.

Vannet var velsmakende og rent. Kilden fikk navnet Zamzam. Den ble rastested for karavaner.

Abraham besøkte Hagar og Ismael i Bekka. Der bygde han, sammen med Ismael, et Hus til ære for Gud. Huset fikk form av en kube, med et hjørne i hver himmelretning. I et av hjørnene satte de en meteorstein. Den steinen hadde kommet fra Paradis. En engel hadde gitt den til Abraham. Først var steinen hvit som snø, men den ble etter hvert sort av menneskenes synder.

Dalen fikk et nytt navn: Mekka. Gudshuset ble kalt for Kaba. Huset ble mål for valfart, i tråd med det Koranen sier: Kall menneskene til pilegrimsreisen! (22,27)

Fra hele verden skulle folk dra til Kaba, ut ifra ønsket om å tjene Gud.

Glemsel og forfall

De mange pilegrimene gjorde Mekka velstående. Det kom pilegrimer fra hele Arabia, og snart også fra fjernere steder. Det var slik at den store pilegrimsreisen, hadj, skulle gjennomføres på en bestemt tid av året. Men den lille pilegrimsreisen, umra, kunne man foreta når som helst det passet. Derfor var det alltid pilegrimer i Mekka. De kom med rene hjerter, og utførte de ritualer som var overlevert fra Abraham og Ismael.

Men med tiden ble denne gudsdyrkingen svekket. Folk begynte å interessere seg for fremmede avguder, i stedet for den ene sanne Gud.

Ismaels etterkommere ble tallrike, og mange flyttet fra Mekka. De tok med seg steiner og andre gjenstander – i utgangspunktet for å ha dem til minne om pilegrimsbyen. Men etter hvert begynte enkelte å tilbe disse tingene i seg selv. De la seg til forskjellige hedenske skikker, som de hentet fra de ulike stedene der de slo seg ned. Når en del av disse menneskene så vendte tilbake til Mekka, tok de med seg avgudene og de nye vanene sine dit. De påvirket andre, og forfallet spredte seg.

Først var det nok meningen at gudebildene og de andre gjenstandene man dyrket, skulle være bindeledd mellom menneskene og Gud. Men snart ble Gud glemt i virvaret av symboler. Folk begynte å tilbe selve disse tingene i stedet, og tilla dem magiske egenskaper. Noen gjorde dette med vilje eller ut ifra likegyldighet, mens andre bare var forvirret og trodde de handlet riktig. Mange interesserte seg ikke lenger for tanken om det neste livet, men levde bare for det de kunne oppnå her på jorden.

Samtidig skjedde det noe med Zamzam: Kilden som var en gave fra Gud, ble langsomt fylt igjen med sand. Dette skyldtes at man ikke lenger verdsatte den tilstrekkelig.

Folk gravde andre kilder isteden. De hentet en moabittisk avgud, Halhul, til Kaba – og snart ble han regnet som den høyeste guden der.

Koreisj

Koreisj var en arabisk stamme, etterkommere av Abraham. Kusay het en mann i den stammen. Khosa var en annen stamme, fra Abraham den også. Huleil het en leder der.

Huleil hadde en vakker datter, og hun giftet seg med Kusay. Dette var rundt fire hundre år etter Kristus.

Kusay var sterk og begavet. Han ble satt til å styre Mekka. Og det gjorde han med fast hånd. Han fikk folk til å betale skatt. For pengene kjøpte han mat, som han ga til fattige pilegrimer. Rundt Kaba lot han bygge hus, der det tidligere bare hadde stått telt. Han bedret styresettet i Mekka.

Da han døde, oppsto det uenighet om hvem av sønnene som skulle etterfølge ham. Selv hadde han utpekt Abd ad-Dar. En annen sønn, Abdu Manef, var bedre egnet, men han trakk seg, i respekt for faren.

Da disse sønnene døde, oppsto på nytt spørsmålet om hvem som skulle styre Mekka. Noen holdt på sønnene til Abd ad-Dar, og andre på dem til Abdu Manef.

Det endte med at oppgaven ble delt. Sønnene til Abd ad-Dar fikk ansvaret for Kaba, og skulle ha nøkkelen til huset. Sønnene til Abdu Manef skulle kreve inn skatt, og gi pilegrimer mat og vann.

Hashem var den dyktigst av dem alle. Han var respektert både av egne og av fremmede, slik som faren, Abdu Manef, hadde vært. Han åpnet to viktige karavaneveier. Den ene gikk til Jemen om vinteren, og den andre til Syria om sommeren.

Langs sommerruten lå Yatrib, elleve dagsreiser nord for Mekka. Yatrib var en grønn og frodig oase. Den ble styrt av en arabisk stamme. Mange jøder bodde også der. Jødene levde i velstand, og de var aktive deltakere i livet i oasen.

En av de arabiske kvinnene het Selma. Hun var klok og respektert. Hashem fridde til Selma, og fikk ja. Men Selma stilte som betingelse at hun måtte få råderett over sitt eget liv selv om hun var gift. Hashem godtok det.

De to fikk sønnen Sheiba sammen. Han vokste opp i Yatrib. Men Hashem ble ikke gammel, han døde på en reise til Palestina.

Hashems yngre bror het Muttalib. Han fikk oppgaven med å kreve inn skatter og gi pilegrimer mat og vann. Han valgte Sheiba som sin etterfølger og hentet ham til Yatrib.

Med Sheiba bak seg på kamelryggen, red Muttalib inn i Mekka. Noen undret seg over den unge fremmede, som de trodde var Muttalibs slave, på arabisk «Abd al-Muttalib». Sheiba ble derfor kjent under det navnet. Han vokste i anseelse, og ble verdsatt av alle. Så da Muttalib døde, var det bare naturlig at Sheiba overtok oppgavene hans.

Ut av glemselen

Ved Kabas nordvestlige hjørne, ligger et spesielt sted. Det kalles for Hidjer Ismael, og er gravplassen til Ismael og Hagar. Abd al-Muttalib gikk ofte dit. Han holdt møter og hadde samtaler der. Det hendte han sov på stedet, for å være nær sine døde slektninger.

En natt fikk han se en skikkelse i en drøm. Denne skikkelsen sa: «Grav etter frisk klarhet!» Abd al-Muttalib spurte hva dette betydde, men da forsvant skikkelsen. Den kom tilbake neste natt og nå sa den: «Grav etter det som fornyer!» Natten deretter sa den: «Grav fram den gjemte skatten!» Så begynte den å uttrykke seg mer direkte. «Grav etter Zamzam!» sa den.

Han fikk beskjed om hvor han skulle grave. Og han fikk hjelp av sønnen sin. Til slutt støtte de på en stein – og da de fjernet den, flommet vann fram. De hadde funnet igjen Zamzam! Det velsignede vannet rant friskt og rent fram fra kilden.

Zamzam skulle tilhøre Hashims slekt, hashemittene, ble det bestemt. Den slekten skulle ha ansvar for å gi vann til pilegrimer.