Muhammad al-Tijani al-Samawi

Slik ble jeg riktig ledet

Hurra Forlag

© Copyright 2015

Muhammad al-Tijani al-Samawi

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788292941492

Slik ble jeg riktig ledet

Denne bok søker det som er sant. Og med dette mener jeg det som er sant i forhold til de islamske retninger og sekter. For alle hevder de å føre til «den sanne vei». Men Allah kjenner Den absolutte sannhet, som selvsagt utgjør kun én «sann vei». Vekk fra sannheten fører til ingenting annet enn villedelsen.

Boken er skrevet ned av en ærlig sannhetssøker som ble ledet til «Den rette vei», i samsvar med det Koranen sier:

Vi skal lede dem som streber for Vår sak, til Vår rette vei. Allah er så visst, med den rettferdige. (Koranen 29,69.)

Enhver oppriktig muslim inviteres til å lese denne boken oppmerksomt, for den byr på klare tegn, og gir svar i hovedsaker som skiller de største islamske retningene.

Et kort blikk på mitt liv

Jeg husker fortsatt hvordan min far for første gang tok meg med til den lokale moskéen, der de ba tarawi-bønner under Ramadan. Da var jeg 10 år gammel.

Barndommen min var forholdsvis rettskaffen, men ikke uten en viss uskyldig lek og iver etter å vite mer og å etterligne andre. Gjennom hele denne perioden var jeg omgitt av stor omsorg, og jeg skilte meg ofte ut blant mine brødre på grunn av min ro og selvkontroll, og fordi jeg følte at jeg var på den rette vei.

Navnet Tijani, som jeg fikk av broren min, bar en spesiell betydning i Samawi-familien, som hadde tatt opp i seg Tijani sufi-ordenen. Det er verdt å merke seg at den ordenen er svært utbredt i Marokko, Algerie, Tunisia, Libya, Sudan og Egypt.

Så jeg vokste opp med denne troen, som alle andre ungdommer i byen vår. Vi var alle sammen – priset være Allah – sunni-muslimer, som fulgte læren til Imam Malik.

Pilegrimsferd til Allahs hus

Jeg var atten år gammel da det tunisiske nasjonale speiderforbundet besluttet å sende meg som en av seks tunisiske representanter til den første konferansen for muslimske og arabiske speidere som fant sted i Mekka. Jeg var den yngste av utsendingene.

Jeg kan ikke beskrive mine følelser da jeg kom inn i Allahs hus første gang. Hjertet mitt slo så hurtig at jeg trodde det skulle hoppe ut av brystet, da jeg fikk se dette eldgamle huset. Tårene rant som i en evighet. Jeg forestilte meg at englene dro meg med over pilegrimene og opp til taket av Den hellige Kaba, og at jeg besvarte ropet fra Allah der oppe i fra: «Allah, her er jeg; din tjener er kommet for å være i din tjeneste! Labbayka Allahumma Labbayk.» Ved å lytte til de andre pilegrimene skjønte jeg at de fleste av dem hadde ventet lenge og spart opp midler gjennom hele livet for å komme til Mekka.

Jeg følte at Allah kalte på meg og voktet over meg og fikk meg til dette stedet som alle lengter etter å besøke, selv om noen ikke kan klare det.

Vi var i Saudi-Arabia i tjuefire dager, og vi traff mange muslimske skriftlærde (ulema), og lyttet til forelesningene deres. Jeg ble påvirket av noen av wahabi-sektens læresetninger, og ønsket at alle muslimer skulle følge disse. Faktisk tenkte jeg at de var utvalgt av Allah blant alle Hans tilbedere for å vokte Hans Hus, for de var de reneste og mest kunnskapsrike menneskene på jorden, og Allah hadde gitt dem olje slik at de kunne tjene og vise omsorg for pilegrimene.

Snart begynte folk å kalle meg Hadj (pilegrim), og hver gang noen ropte Hadj, gjaldt det kun meg. Etterhvert ble jeg kjent blant de ulike religiøse gruppene, særlig Det muslimske broderskap, og jeg dro rundt og foreleste om religiøse tema ved moskéene. Jeg ba folk om ikke å kysse gravene eller berøre treverket, da dette er tegn på polyteisme. Aktiviteten min økte i omfang, og jeg holdt religiøse taler på fredager før imamens preken.

På denne tiden følte muslimene på sitt ydmykende nederlag overfor israelerne, og mange ledere talte på vegne av islam og ba med sitt folk om frigjøring av al-Quds (Jerusalem).

Jeg bestemte meg deretter for å dra utenlands i noen måneder, så jeg sa farvel til familie og venner for å søke min Gud, stille meg avhengig av Ham og ikke tro på andre guder enn Ham.

I Egypt

Jeg dro til Kinanas land, det vil si Egypt. Dit reiste jeg med fire egyptere som var på vei hjem. Gjennom hele reisen pratet jeg med dem og leste fra Koranen for dem, så de likte meg og ba meg være deres gjest i Egypt. Jeg valgte én av dem, Ahmed.

Jeg diskuterte en rekke saker med vennene og slektningene hans. Jeg fortalte at jeg fulgte Tijani-ordenen i tillegg til Medani. Jeg fortalte dem at jeg hadde gjort pilegrimsreisen til Mekka, og at jeg nå var i ferd med å utføre umra.

Vi tok opp mange spørsmål, og ved en anledning sa jeg til dem: «Måtte Allah velsigne den som ikke tillot seg å smile», og da noen av hans nærmeste venner kritiserte dette ved å si: «Den store Profet (‘Allah være med ham’) ble ofte sett smilende», svarte jeg: «Hvordan kan du be meg smile når Aqsa-moskéen er okkupert av Allahs fiender? Nei, ved Allahs navn vil jeg aldri smile før jeg får frigjort den eller dør.»

Jeg traff flere lærde ved Azhar universitetet og diskuterte mange spørsmål med dem.

Et møte ombord på skipet

Fra Alexandria reiste jeg med et egyptisk skip som var på vei til Beirut. Jeg gikk til sengs med det samme jeg kom ombord i skipet, for jeg følte meg sliten og utmattet. Jeg våknet da jeg hørte en stemme si: «Broderen virker trett». Jeg svarte positivt og sa: «Reisen fra Kairo til Alexandria gjorde meg så sliten, for jeg ønsket å være der i tide, så jeg ikke fikk nok søvn sist natt.»

Jeg innså at mannen ikke var egyptisk, på grunn av aksenten hans, og jeg ble som vanlig nysgjerrig på ham, og ivrig etter å presentere meg. Han viste seg å være en irakisk foreleser fra Bagdad-universitet. Navnet hans var Munim. Han var kommet til Kairo for å levere doktoravhandlingen sin ved Azhar-universitetet.

Vi startet samtalen vår med å snakke om Egypt og den arabiske og muslimske verden, og vi pratet om det arabiske nederlaget og den jødiske seieren. Jeg la til at jeg var imot disse skillene i den muslimske verden, som var fremhevet av kolonimaktene for å befeste sin okkupasjon, og bekrefte ydmykelsen vår.

Jeg sa at vi til og med skilte mellom hanafi og maliki, og fortalte ham en sørgelig historie om noe som hendte meg i Abu Hanifa-moskéen i Kairo. Mens jeg var der, ba jeg aftenbønnen Asr med de andre mennene, og da vi var ferdige, spurte min sidemann meg noe sint: «Hvorfor foldet du ikke hender fremfor deg under bønnene?» Jeg svarte ham med respekt og høflighet at malikiene liker å holde hendene ned, og at jeg tross alt var en maliki. Reaksjonen hans var: «Gå til maliki-moskéen og be der.» Jeg forlot moskéen og følte meg temmelig dårlig.

Den irakiske læreren smilte og fortalte meg at han var sjia. Jeg ble litt urolig av svaret hans, og sa tankeløst: «Hadde jeg visst at du var sjia, så ville jeg ikke ha snakket til deg.» Han spurte hvorfor. Jeg svarte: «Fordi dere ikke er muslimer. Dere tilber Ali ibn Abi Talib. De moderate blant dere tilber riktignok Allah, men tror ikke på profeten Muhammeds budskap. Dere forbanner erkeengelen Gabriel for å ha forrådt det han var betrodd, i stedet for å levere budskapet til Ali, ga han det til Muhammed.»

Jeg fortsatte med denne typen anekdoter, mens kompanjongen min lyttet nøye, og innimellom smilte og viste tegn til overraskelse. Da jeg var ferdig med å snakke, spurte han meg igjen: «Er du lærer, underviser du elever?» Jeg svarte ja. Han sa: «Hvis dette er det lærerne tror, så kan man ikke klandre vanlige folk, som bare så vidt har fått noen utdannelse.» Jeg sa: «Hva mener du?» Han svarte: «Jeg beklager, men hvor fikk du alle disse falske antagelsene dine fra?» Jeg fortalte ham at informasjonen min kom fra berømte historiebøker, og at resten var allmennkunnskap. Da sa han: «Vel, la oss glemme folket, men kan du si meg hvilke bøker du leser?» Jeg begynte å nevne noen bøker.

Jeg spurte: «Så du er en av dem som tror på vår profet Muhammeds budskap?» Han svarte: «Alle sjiaer som meg, tror på det» Han la til: «Bror, du burde heller undersøke saken selv slik at du ikke skal ha noen tvil om dine brødre, sjiaene.» Han sa: «Og kanskje kan det være slik at noen former for tvil kan være synd?»

Han fortsatte: «Hvis du virkelig vil vite sannheten, og se den med dine egne øyne, slik at du selv skal bli overbevist, så inviterer jeg deg til Irak, og der møte sjiaenes ulema (skriftlærde), i tillegg til vanlige mennesker. Da skal du også innse det usanne ved disse utsagn.»

Jeg ble veldig glad for invitasjonen, og lovte min venn å svare ham neste dag. En reise ville virkeliggjøre en av mine gamle drømmer, nemlig den om å besøke Irak.

Senere den samme dag kjente jeg sjiaen dra meg i skjorten, og han spurte: «Har du bedt?» Jeg svarte: «Nei, jeg har ikke bedt enda.» Så ba han meg bli med i bønnene hans, og etter det, å spise med ham.

Jeg likte ideen, og ba ham lede bønnene for å teste ham, ved å se hvordan han ba, men med planer om å be mine egne bønner senere.

Med det samme han forkynte de obligatoriske bønnene, der ved solnedgang, og begynte å gjengi Koran-vers, ombestemte jeg meg. Jeg følte behag hver gang jeg hørte ham prise profeten Muhammed og profetens familie, og gi dem den ære som de rettmessig fortjener.

Da jeg sov den kvelden drømte jeg om Irak, og jeg ble vekket av vennen min som innvarslet nattebønnen. Vi ba sammen, og satt så og snakket om Allahs velsignelse av muslimene. Vi la oss, og da jeg igjen sto opp, fant jeg ham sittende ved sengen med et perlekjede i hånden, mens han nevnte Allahs navn. Jeg følte meg mer tilpass med ham, og ba min Gud om tilgivelse.

Vi kom til Beirut, der vi tilbragte en kveld før vi dro videre mot Damaskus. Senere, da vi kom til Damaskus, dro vi til den irakiske ambassaden og ordnet raskt et visum. Da vi forlot ambassaden gratulerte han meg, og vi takket Allah for Hans hjelp.

Besøk i Irak

Vi forlot Damaskus i retning Bagdad, i en stor buss. Da vi ankom Bagdad, der temperaturen var 40 grader, dro vi til min venns luftavkjølte hus. Vi tok en hvil, og så ga han meg en lang skjorte og noe frukt og mat. Så kom hans familiemedlemmer, og hilste meg med respekt og høflighet.

Vennen min sa: «I natt må du sove godt og hvile den trøtte kroppen din. I morgen, hvis Allah vil, skal vi besøke en berømt sjeiks grav.»

Vi tok lunsjen vår på en populær restaurant, midt i hovedstaden. Så sluttet vi oss til et mangfold av mennesker, av barn, kvinner og menn. Jeg la merke til et glitter som kom fra gylne buer og minareter. Jeg forsto det var en sjiamoské. Jeg var ubekvem, da vi gikk inn i moskéen.

Jeg følte meg ikke vel, men syntes jeg måtte respektere følelsene til min venn, og hadde ikke annet valg enn å følge ham.

Da vi gikk gjennom den første døren, la jeg merke til at noen gamle mennesker tok på, og kysset døren.

Fra tid til annen så jeg med avsky på de menneskene som gikk rundt graven, gråtende og kyssende på stengene og hjørnene, mens andre ba ved graven.

Jeg så på gamle menn, lærde var de vel, med svarte og hvite turbaner på hodet, og bønnemerker i pannen, med lange parfymerte skjegg som bidro til verdighet, ved siden av innlevelsesfulle blikk.

Jeg merket meg at med det samme en av dem gikk inn i gravkammeret, så begynte han å gråte. Jeg spurte meg selv: «Er det mulig at de tårene er falske? Og: «Tar alle disse menneskene feil?»

Jeg kom ut forvirret og forbløffet, etter det jeg hadde sett, mens vennen min gikk baklengs ut som et tegn på respekt, slik at han ikke vendte ryggen til gravkammeret.

Jeg spurte ham: «Hvem sitt gravkammer er dette?» Han svarte: «Imam Musa Kasim.» Jeg spurte: «Hvem er Musa Kasim?» Han sa: «Ære Allah! Dere, våre sunni-brødre, har ignorert kjernen og beholdt skallet?» Jeg svarte ham sint: «Hva mener du med at vi har ignorerte kjernen og beholdt skallet?» Min venn roet meg ned.

Han sa, tillat meg å gjenta det, at dere har ignorert kjernen og beholdt skallet, så vær snill og ikke skyld på meg når jeg ber om din tilgivelse. Vi pratet og pratet, og fra tid til annen stanset vi, til vi hadde nådd et lærested med lærere og elever, som diskuterte idéer og teorier.

Ideer og teorier

Jeg sa litt sint til min venn, og vel med bakgrunn i min sufi-tenkning: «Du er en wahabi, ideologisk sett, for de tror på det som du sier, at det ikke fins helgener.» Han sa: «Nei, jeg er ikke en tilhenger av wahabi-ideologien. Det er beklagelig at muslimene ser ut til å overdrive, og innta ekstreme synspunkt. Enten tror de på alle legendene og fablene som ikke er basert på logikk, og heller ikke på kanonisk lov, eller også fornekter de alt sammen, selv miraklene til vår profet Muhammed, fordi det ikke passer inni deres form for tenkning.»

Han la til: «Sufier, de tror på muligheten av at for eksempel sjeik Jilani kan være tilstede i, la oss si, Bagdad og Tunis på samme tid. Det er en overdrivelse. Som en reaksjon på sufitenkningen fornekter wahabiene alt sammen, og sier at selv hyllesten til profet Muhammed er polyteisme, hvilket er slurv. Nei, min bror! Vi er, som Allah sier i Sin hellige Bok: «Dere skal være et samfunn i midten; et balansert samfunn, og vitne om sannhet til folk.» (2,143)

Skeptisk og spørrende

Jeg ble i min venns hus i tre dager, hvor jeg hvilte og tenkte nøye gjennom det jeg hadde fått høre. Hvorfor hadde folk alltid fortalt oss stygge ting om dem? Kanskje alt dette var kommet av ryktene vi hørte om at de tilba Ali, og at de anser sine imamer som guder?

Men hvordan kunne jeg tro alle disse ryktene etter alt jeg hadde sett med mine egne øyne, og hørt med mine egne ører?

Jeg tilbragte over en uke blant disse menneskene, og jeg hverken så eller hørte noe fra dem som ikke var i samsvar med logikk. Faktisk likte jeg måten de tilba på, jeg likte bønnene deres, skikkene deres og respekten deres overfor skriftlærde. De tror på den absolutte ufeilbarligheten til profet Muhammed, både før og etter oppdraget hans. Mens vi sunnier bare tror på hans ufeilbarlighet i utformingen av Koranen, og at han bortsett fra dette, var som et hvilket som helst annet menneske, som kunne begå feil. Vi mener å ha mange eksempler på at profeten tok feil, og ble korrigert av ledsagerne sine. Sjiaene nekter å akseptere profetens feilbarlighet.

Vi sunnier kan si: «Dere plasserer Ali på samme nivå som profetene, for hver gang jeg hører navnet hans nevnt, sier dere ‘fred være med ham’». De svarer: «Det betyr ikke at han er en profet».

Min venn sa, til dette siste: «Hva syns du om Bukhari?» Jeg svarte: «Han er en stor sunni-imam, og boken hans er den mest pålitelige bok etter Allahs bok, Koranen.» Da reiste han seg og dro ut boken, Sahih Bukhari fra biblioteket sitt. Han lette etter en bestemt side, som han så begynte å lese fra.

Der sto det: «Vi er blitt informert … om at Ali (måtte Allahs fred være med ham) …» Jeg kunne ikke tro mine egne øyne da jeg så det, og ble så overrasket at jeg et øyeblikk mente det ikke kunne være Sahih Bukhari. Etter dette kunne jeg bare si til ham: «Priset være Allah.»

Å, Gud, hvorfor hadde jeg vært så arrogant og sta, for nå hadde jeg fått en klar og håndfast opplysning basert på en av våre mest pålitelige bøker, og Bukhari var overhode ikke sjia, han var faktisk en sunni-imam, og svært lærd.