Utgiver: | E-forlag, 2016
Tekst: | Erlend Larsen og Jan Helge Kaiser
Forsidefoto: | Erlend Larsen og Forsvaret
Montasje side 2: | CIA
Foto side 3: | National Archives og Norsk Luftfartsmuseum
Tilrettelagt for ebok: | eBokNorden as
ISBN: | 978-82-93057-31-4 (ePub)
ISBN: | 978-82-93057-30-7 (trykk)

Innhold

Innhold

Forord

Opptakten til kald krig

Historisk fylkeskart som viser kommunegrensene de første årene under den kalde krigen. Kilde: Kartverket.no

Forord

Konflikten mellom den kommunistiske ideologien i øst og markedsøkonomien i vest påvirket oss nordmenn sterkt innenfor mange områder. I desember 2016 er det 25 år siden Sovjetunionen gikk i oppløsning, og med det tok den kalde krigen slutt. Den kalde krigen føles likevel veldig nær. Kanskje kjennes det sånn fordi vi ble så voldsomt involvert i den. Når vi ser oss tilbake, er det slående hvordan samfunnet har endret seg.

Den kalde krigen begynte kort tid etter at andre verdenskrig tok slutt, og varte i mer enn 40 år. Konflikten påvirket alle sider av våre liv. Frykt for at det skulle bryte ut en ny krig, spionasje og hemmelighold, mistenksomhet og usikkerhet, tilfluktsrom og utflyttingsplaner, rasjoneringskort og matlagre, pliktig militærtjeneste og repetisjonsøvelser, politiske konflikter og overvåking. Hverdagen var tapetsert med den kalde krigens realiteter, og var noe vi måtte forholde oss til, uansett om vi ville eller ikke. Særlig trusselen om atomkrig opptok mange.

De færreste som er født etter 1970 har følt den kalde krigen så nært på kroppen. Derfor bruker vi en del plass til å beskrive bakgrunnen for konflikten. Skal vi forstå hvorfor det ble lagt ned så store ressurser i Forsvaret, må vi forsøke å forstå politikken og ytre forhold som påvirket oss som nasjon.

Politikerne tok noen beslutninger som kan anses som kritikkverdige i dag. Vi må forsøke å forstå historien ut i fra den tiden menneskene levde i, og trusselbildet som var den gang, dersom vi skal kritisere de valgene som ble tatt.

Vi har valgt å beskrive de ytre politiske og militære rammene, for deretter å sette forberedelsene inn i en helhetlig kontekst. Arbeiderpartiet får innledningsvis mye plass, samtidig som de borgerlige partiene knapt blir omtalt. Ap hadde flertall gjennom de viktigste årene, og var den viktigste premissleverandøren. Deres valg var derfor avgjørende for landets strategiske retningsvalg.

QR-koden tar deg til den danske etterretningstjenestens trusselvurdering fra 1988.

Flere steder i boken er det lagt inn QR-koder til nettsider vi anbefaler deg å se nærmere på.

Det var en sentral målsetting å ha en bred partipolitisk oppslutning om hovedlinjene i forsvars- og utenrikspolitikken. I praksis lyktes partiene langt på vei. Hovedlinjene lå fast, og skapte forutsigbarhet.

Vi er begge aktive politikere for Høyre. Teksten kan nok bære preg av vårt politiske ståsted, men vi har forsøkt å være objektive. Vi ønsker å dokumentere vår nære historie, med hovedvekt på kaldkrigsforberedelsene i Vestfold. Det har også vært et mål for oss å dokumentere betydningen av arbeidet med den sivile samfunnssikkerhet og beredskap.

Det er på tide at den oppvoksende generasjon får bedre kunnskap om hvordan det var å leve under den kalde krigen. Alle offentlige instanser som var involvert, har et ansvar for å fortelle sin del av historien. Mye kompetanse har allerede gått i graven.

Skal vi ta vare på vår nære historie, bør vi følge Danmarks eksempel. Der har forskere skrevet et spennende og lesverdig fembindsverk om den kalde krigen. Det hadde vært ønskelig om Forsvaret og Politiets sikkerhetstjeneste hadde åpnet sine arkiver, fordi de sitter på særdeles viktig kunnskap om denne perioden. De burde se til Danmark hvor Efterretningstjenesten har lagt ut nedgraderte trusselvurderinger på sine nettsider.

Vi ser i dag en endring den sikkerhetspolitiske situasjonen. Endringene i trusselbildet er i ferd med å revitalisere deler av det samme beredskapsarbeidet som ble gjort under den kalde krigen. Vi ser at historien gjentar seg. Boken formidler viktig kunnskap om de beredskapstiltakene som ble gjort i perioden fra 1948 til 1991.

Kunnskap om historien er et godt grunnlag for å forberede fremtiden. I perioden fra 1814 til 1895 truet svenskene med krig om ikke det norske Stortinget gikk tilbake på sine vedtak. Tre ganger ble politiske vedtak opphevet fordi politikerne ikke hadde det nødvendige maktmiddelet som skulle til for å sanksjonere lovene.

Vi vet ikke om Norges forsvarsforberedelser i perioden 1948 til 1991 sikret landet mot krig, men vi vet at det var fred i hele perioden. Vi vet også at det var en rekke trusler som kunne endt med krig.

Forsvaret skal ha krigsforebyggende effekt. Forsvaret vil neppe klare å stanse en fiende, men en potensiell motstander skal forstå at prisen for en krig blir så høy, at han lar oss få leve i fred.

Vi vil rette en stor takk til alle dere som har hjulpet oss med å realisere denne boken. Ingen nevnt. Ingen glemt.

Stokke, november 2016

Jan Helge Kaiser   Erlend Larsen

Direktivet som kalles «plakaten på veggen» ble utarbeidet på bakgrunn av erfaringene fra aprildagene 1940, og skulle sikre mobilisering og motstand fra første dag ved en eventuell ny krig. Direktivet har fått ny aktualitet i dagens trusselbilde, hvor det gjenkjennbare skillet mellom krig og fred er mer uklart.

Opptakten til kald krig

Etter andre verdenskrig følte mange nordmenn stor sympati for og takknemlighet til Sovjetunionen, ikke minst i den nordlige landsdelen. Soldater fra Den røde armé kastet okkupasjonsmakten ut av Finnmark, og ble sett på som frigjørere. Sympatien smittet over på Norges Kommunistiske Parti (NKP), som fikk stor oppslutning i den første tiden etter krigen. Ved stortingsvalget i 1945 fikk NKP 11,9 prosent av stemmene, noe som ga partiet 11 representanter på Stortinget og to representanter i samlingsregjeringen. Kommunistenes innflytelse i norsk politikk har aldri vært større.

Kommunistene i Norge var i de påfølgende årene svært aktive, både på formelle og uformelle arenaer. Det handlet om å spre sin politiske overbevisning, og det handlet om å påvirke folks politiske virkelighetsbilde. Påvirkningen skulle gå i favør av Sovjet-kommunismen.

Kommunistene var aktive på arbeidsplassene, de forsøkte å få kontroll over fagforeninger og politiske organisasjoner. De etablerte også interesseorganisasjoner i ly av gode og tilforlatelige formål, som for eksempel fredsbevegelser som gikk inn for ensidig nedrustning. Både åpent og i det skjulte forsøkte kommunistene å utbre sin politiske ideologi.

Det store engasjementet NKP viste i favør av en annen stat og et annet styresett, skapte etter hvert stor skepsis blant veldig mange nordmenn. At lederne i Moskva klart forkynte at den kommunistiske verdensbevegelsen skulle fortsette sin fremmarsj og ta kontroll over stadig flere land, førte til større skepsis og økt frykt for Sovjetunionen.

Fra sympati til skepsis

Tsjekkoslovakia ble styrt av en samlingsregjering etter andre verdenskrig. Kommunistene sto sterkt i landet, og fikk 38 prosent av stemmene ved valget i 1946. Valgresultatet ga kommunistene de viktigste stillingene i regjeringen.

Regjeringskrisen den 20. februar 1948 førte til massedemonstrasjoner. Noen få dager senere, bare dager før det skulle ha vært ordinært valg, tok kommunistene makten gjennom et kupp. Fra kulissene trakk Sovjetunionen i trådene.

Samtidig med kuppet i Tsjekkoslovakia ble Finland tvunget inn i en «vennskapsavtale» med Sovjetunionen. Avtalen forpliktet Finland til blant annet å yte militær motstand med alle midler dersom Tyskland, eller en stat alliert med Tyskland, skulle angripe Sovjetunionen over finsk territorium. Sovjetunionen sørget for at avtalen tillot at deres egne styrker kunne bruke finsk territorium til å forsvare seg, dersom det ble nødvendig. «Vennskapsavtalen» førte til at Finland måtte takke nei til Marshall-hjelpen resten av Vest-Europa kunne nyte godt av. Avtalen ga Finland flere utenrikspolitiske begrensninger som varte helt til 1991.

«Vennskapspakten» førte blant annet til at USA ikke ville selge stål, som var beregnet på fremstilling av ammunisjon, til Finland. Faksimile fra Nybrott 2. mars 1948.

Sovjetunionen krevde «vennskapsavtale» med Finland samtidig som de sto bak kommunist-kupp i Tsjekkoslovakia. Faksimile fra Aftenposten 27. februar 1948.

I perioden forhandlingene mellom Finland og Sovjetunionen pågikk, verserte det rykter om at kommunistene planla statskupp i Finland. Den finske presidenten iverksatte militære sikkerhetstiltak og styrket beredskapen i politiet.

I Norge var det stor frykt for at vi var det tredje landet som sto for tur. Det var ikke så mange som fryktet at vi skulle bli utsatt for et kupp, slik som i Tsjekkoslovakia. Men det var stor frykt for at vi skulle komme i en «finsk situasjon,» og bli påtvunget en avtale som ville styre vår forsvars- og sikkerhetspolitikk i overskuelig fremtid. Det ville i praksis si en frihet med klare begrensninger.

Frykten var ikke ubegrunnet, for lederne i Kreml hadde allerede lagt press på norske myndigheter. Året før forsøkte Sovjetunionen å kreve rett til å ha militære styrker på Svalbard. Kravet ble avvist av Stortinget, men sovjeterne fikk støtte av de 11 representantene fra Norges Kommunistiske Parti (NKP).

Tidlig i mars 1948 kom det meldinger via tre ulike diplomatiske kanaler om at Norge ville få det samme kravet som Finland, noe som skapte uro og usikkerhet. Den vestlige etterretningen i Sovjetunionen var mangelfull fordi landet var tilnærmet hermetisk lukket. Mangel på informasjon forsterket uroen for at det ville komme et sovjetisk press mot norsk selvstendighet. Det var ingen kunnskap om hvor de sovjetiske hærstyrker, fly eller skip var plassert, hvor mange det var, eller om de ble flyttet som ledd i forberedelse til krig. Det var en periode med stor uvisshet.

Stortinget møtte frykten ved å gi Forsvaret en ekstraordinær bevilgning. Den 16. mars 1948 økte Stortinget forsvarsbudsjettet fra 200 til 300 millioner kroner. Flere tiltak ble igangsatt for å styrke beredskapen til både politiet og Forsvaret. Et av tiltakene var å øke tjenestetiden for vernepliktige fra ni til 12 måneder.

Arbeiderpartiets retningsvalg

Arbeiderpartiet hadde rent flertall på Stortinget i perioden fra 1945 til 1961. Etter de påfølgende valgene manglet Ap kun noen få stemmer for å få igjennom sakene sine i Stortinget. Arbeiderpartiets ideologiske retningsvalg ville derfor få avgjørende betydning for hvilken allianse Norge skulle komme til å ta del i etter andre verdenskrig. Vi vil derfor ta en kort gjennomgang for å vise hvor skjør vår alliansetilknytning var.

Det utviklet seg skarpere klassemotsetninger i Europa under den første verdenskrig, samt årene etter. Den russiske revolusjonen i 1917 ga et inntrykk av at arbeiderne fikk makt, eiendom og bedre levekår. Dette påvirket medlemmene av Arbeiderpartiet i Norge, hvilket i sin tur styrket venstrefløyen i partiet da de valgte ny ledelse i 1918. Året etter ble Arbeiderpartiet medlem av Den kommunistiske internasjonale, også kalt Komintern. Dette var en sammenslutning av kommunistiske og venstresosialistiske partier som ble styrt fra Moskva. Komintern skulle samle kommunistpartiene over hele verden til den proletære revolusjon, det vil si at arbeiderne skulle overta produksjonsmidlene. Siden eierne ikke ville gi fra seg verdiene og eierskapet frivillig, måtte det skje med vold. Kominterns langsiktige målsetting var å skape et enhetlig kommunistisk verdensparti.

Kuppet i Tsjekkoslovakia og «vennskapsavtalen» i Finland førte til at Stortinget økte forsvarsbudsjettet med 50 prosent – mot kommunistenes stemmer. Ap-representanten Carl Henry fra Vestfold stemte også mot, men av pasifistiske grunner. Faksimile fra VG 17. mars 1948.

Ungdomsorganisasjonen til Arbeiderpartiet het Norges kommunistiske ungdomsforbund (NKU) fra 1903 til 1923. Einar Gerhardsen var sentralstyremedlem fra 1919 til NKU fulgte kommunistene inn i NKP i 1923. Først i 1927 ble Arbeidernes ungdomsfylking (AUF) etablert.

Ap fulgte linjen til Komintern og agiterte for væpnet revolusjon i Norge. Radikaliseringen førte til at partiet ble splittet, og Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti (NSA) ble etablert i 1921. Medlemmene av NSA ønsket ikke en så tett tilknytning til kommunistene i Moskva, som blant annet Einar Gerhardsen, Martin Tranmæl og den øvrige ledelsen av Ap talte for.

Det utviklet seg snart en skepsis til Komintern i Ap. Skepsisen førte til at flertallet av medlemmene sørget for utmelding i 1923. Utmeldelsen medførte en ny konflikt i Ap, som ble splittet for andre gang. Kommunist-fløyen etablerte Norges kommunistiske Parti (NKP).

Etter at Ap trakk seg ut fra Komintern, begynte en tilnærming til NSA. I 1927 slo Ap og NSA seg sammen til ett parti igjen.

Norges Socialdemokratiske Arbeiderparti (NSA) ble etablert etter at Arbeiderpartiet meldte seg inn i Komintern.

I 1927 slo partiene seg sammen igjen. Faksimile fra Aftenposten 20. november 1926.

Ap regnet seg fortsatt som revolusjonære, selv om de meldte seg ut av Komintern. Det var først i 1930 at de la om sin politikk og gikk fra å være revolusjonære til å arbeide for gradvise endringer i samfunnet. Arbeiderpartiet fortsatte å agitere for et sosialistisk samfunn, og arbeidet blant annet for «Det brukne geværs politikk» som gikk ut på å bygge ned det militære forsvaret. I 1936 gikk Arbeiderpartiet til valg på å endre Forsvaret fra et militærvesen til et vaktvern.

Den første tiden etter andre verdenskrig arbeidet LO for at Arbeiderpartiet og NKP skulle slå seg sammen. Det var mange nordmenn som talte varmt for kommunismen og Sovjetunionen de første to etterkrigsårene.

I Kjemisk forbunds medlemsblad kunne man på slutten av 1947 lese om hvor fantastisk Sovjetunionen var: «Utlendinger har forutfattede meninger av politiske eller andre grunner, og ser på Sovjet med mistillit og møtes med mistillit.» Forfatterne fortsatte med å skrive at «russerne er ikke fremmede for positiv kritikk. Man oppmuntres tvert imot til å snakke om hva man synes er galt og uheldig».

Mange av Ap-politikerne som på 30-tallet agiterte for ikke-vold og nedrustning, ble på 40-tallet blant de viktigste talspersonene for opprustning og et sterkt norsk Forsvar.

«…det er et flertall arbeiderstemmer i Vestfold,» skrev Vestfold Arbeiderblad da valgresultatet ble kommentert den 10. oktober 1945. Den gangen slo de sammen valgresultatet til Ap og NKP under overskriften «Arbeiderpartiene». Noen få år senere ble de to partiene bitre fiender.

Ap og NKP kom langt i sine planer om å slå de to partiene sammen. Retningslinjer for sammenslåing ble utviklet og anbefalt blant annet av Einar Gerhardsen og andre ledende personer i de to partier. Et felles program ble utarbeidet og godkjent, men så trakk NKP seg fra forhandlingene da partiene begynte å drøfte de praktiske sidene ved en sammenslåing.

Et siste forsøk på samling ble gjennomført da Ole Andersen Kiste, formann i Vestfold faglige samorganisasjon, våren 1947 sendte det såkalte Vestfold-forslaget til LO, Ap og NKP. Kommunistene trakk seg fra forhandlingene, og et endelig brudd oppsto mellom de to partiene. Bruddet innledet en kamp om makten over LO.

Enkelte mener det var kommunisthateren Haakon Lie (Ap) som sto bak Vestfold-forslaget, og at målet var å røyke ut kommunistene en gang for alle. For mange nordmenn var det stor usikkerhet om Arbeiderpartiet også etter krigen ville være kommunistvennlige, eller om partiet ville ta et vestlig standpunkt. Bruddet i forhandlingene med NKP ble en lettelse for dem som ønsket en vestlig orientering i Ap.

Kuppet i Tsjekkoslovakia, den påtvungne «vennskapsavtalen» i Finland og trusselen mot Norge førte arbeiderbevegelsen inn i et stort, politisk stemningsskifte. I 1949 kunne man lese i medlemsbladet til Kjemisk forbund en skildring av de redselsfulle opplevelsene en vesttysk sosialdemokrat hadde under en reise i Øst-Tyskland. Artikkelen avsluttes slik: «Ingen tør naturligvis tenke på å streike, for da trues de straks med tvangsarbeid eller med nedleggelse av fabrikken for så å flytte den til Sovjetrussland, hvor forholdene bare er enda verre.»

Arbeiderpartiet gikk gjennom store politiske endringer i løpet av de 30 årene fra 1918 til 1948. Disse endringene fikk stor betydning for norsk politikk gjennom den kalde krigen.

Kråkerøy-talen

Det sovjetiske presset mot Tsjekkoslovakia og Finland skapte stor usikkerhet og frykt i Norge. Norske kommunister applauderte både kuppet og den påtvungne «vennskapsavtalen», noe som skapte stor irritasjon blant folk. På politisk toppnivå ble det kjent at kommunistene planla en sabotasjeaksjon mot malmtransporten til Narvik. Under et hemmelig nordisk møte i Oslo i februar 1948, diskuterte de nordiske kommunistpartiene om de skulle melde seg inn i Kominform for å knytte tettere kontakt med Moskva. Møtedeltagerne diskuterte også hvordan de skulle ta over makten i LO.

Komintern ble oppløst i 1943 etter press fra Sovjetunionens allierte i krigen mot Nazi-Tyskland. USA, Storbritannia og Frankrike ville ikke samarbeide med Sovjetunionen dersom de samtidig arbeidet for verdenskommunismen. Kominform ble opprettet i 1947 som en fortsettelse av Komintern.

Flere norske politikere med radikal bakgrunn var ikke lenger i tvil: Norge kom til å bli styrt fra Moskva om de ikke tok grep om situasjonen. Den 29. februar 1948 holdt statsminister Einar Gerhardsen (Ap) sin berømte og viktige Kråkerøy-tale:

«Det tsjekkoslovakiske folket står for oss som et frihetselskende folk, som tappert har kjempet mot overfallsmenn og undertrykkere av alle slag. Vi har følt oss i et merkelig slektskapsforhold til dette folket, sympatisert med det og høyaktet det. Derfor gjør det oss så inderlig ondt å være vitne til det som nå skjer. Kommunistene er vel de eneste som gleder seg. De sier at det er folkeviljen og folket som nå har seiret. Vi andre har vanskelig for å forstå at det da skulle være nødvendig å sette helt utenfor det parlamentet som det tsjekkiske folket selv har valgt. Og vi har vanskelig for å forstå at kommunistene ikke skulle kunne avvente resultatet av de valgene som skulle ha funnet sted om et par måneder. Under disse omstendigheter må man ha oss tilgitt at vi ikke finner mer enn én naturlig forklaring, nemlig den at kommunistene ikke våget å legge avgjørelsen hos folket i frie valg.

Hendingene i Tsjekkoslovakia har hos de fleste nordmenn ikke bare vakt sorg og harme – men også angst og uhyggestemning. Problemet for Norge er, så vidt jeg kan se, i første rekke et innenrikspolitisk problem. Det som kan true det norske folkets frihet og demokrati – det er den fare som det norske kommunistpartiet til enhver tid representerer. Den viktigste oppgaven i kampen for Norges selvstendighet, for demokratiet og rettssikkerheten er å redusere kommunistpartiet og kommunistenes innflytelse mest mulig.

Vi må ikke skape noen hetsstemning mot dem. Vi skal ikke bekjempe dem med de samme metodene som deres tsjekkiske partifeller bekjemper sine politiske motstandere. De norske kommunister vil fortsatt kunne nyte godt av alle demokratiske rettigheter. De vil kunne tale og skrive fritt. Ingen aksjonskomiteer fra andre partier vil foreta utrenskninger i deres redaksjoner, eller blant deres tillitsmenn. Deres representanter i Stortinget og kommunestyrer vil kunne fortsette sitt arbeid der, inntil velgerne i frie valg erstatter dem med andre. Og de vil kunne fortsette sitt arbeid for å vinne posisjoner i fagorganisasjonen og nytte sin innflytelse der til å lage aksjoner som skaper forstyrrelser i hele vår samfunnsøkonomi.

Norge tok sitt retningsvalg med Kråkerøy-talen. Faksimile fra VG 1. mars 1948.

Vi skal kjempe mot kommunistene med demokratiske midler og åndelige våpen.

Vi skal prøve å overbevise de mange som under krigen i god tro gikk med dem, fordi de trodde kommunistpartiet var nasjonalt og demokratisk. I dag har ingen lenger rett til å være i god tro. De som står i spissen for kommunistpartiet i Norge, er Komintern- og Kominform-kommunister. Som sine kampfeller i andre land er de i sine hjerter tilhengere av terror og diktatur. Ingen vakre deklamasjoner må lenger hindre folk i å se denne brutale sannheten åpent i øynene – selv om det for mange blir en uhyggelig oppdagelse. De eneste som kan gi bevis for at denne strenge dom er uriktig, er de norske kommunistene selv. De kan gjøre det ved klart å ta avstand fra den fremgangsmåten deres tsjekkiske partifeller har nyttet, og ved åpent å bryte med de internasjonale kommunistorganisasjoner. Men det gjør Peder Furubotns parti aldri. De medlemmer av kommunistpartiet som ønsker å sette Norge foran andre land, og friheten og demokratiet foran andre idealer, må derfor bryte med kommunistpartiet. Fordi jeg tror at problemet for tiden er et innenrikspolitisk problem, synes jeg en har rett til å si at det foreløpig ikke er noen fare for Norge. Det sier jeg i tillit til at det frie norske folket selv sørger for å redusere kommunistpartiet til den beskjedne sekt det var før krigen. Og med det er faren for tsjekkoslovakiske tilstander i Norge redusert tilsvarende. Vi skal se alvoret i situasjonen åpent i øynene, men heller ikke her er det grunn til å male bildet for svart.

I en tid som denne hviler det et stort ansvar på alle politiske partier og deres tillitsmenn, på alle organisasjoner og på pressen. Hvis en noen gang skulle ha rett til å stille krav om saklighet og anstendighet i den offentlige debatt, så burde det være i en tid som den vi nå gjennomlever.»

Starten på kommunistjakten

Dermed var den kalde krigen kommet til Norge! Kråkerøy-talen var et markert brudd med NKP, og ble startskuddet på en kommunistjakt som skulle vare i 40 år. Talen var som musikk i ørene til Haakon Lie og de øvrige politikerne i den vestlig-orienterte fløyen i Ap, for nå hadde den tidligere kommunistvennlige Einar Gerhardsen tatt et valg. Arbeiderpartiets leder tok i all offentlighet avstand fra kommunistene, og valgte den vestlige verden. De som hadde fryktet at Ap ville velge Moskva-linjen, kunne puste lettet ut.

I møte med Oslo Forsvarsforening gjentok Einar Gerhardsen sin frykt for at Norge skulle bli styrt fra Moskva. Faksimile fra VG 3. mars 1948.

At Arbeiderpartiet valgte å ta avstand fra kommunismen og valgte å ta del i den vestlige alliansen, førte til at de borgerlige partienes mistenksomhet og usikkerhet til Ap i stor grad ble borte. Retningsvalget la grunnlaget for at norske partier i store trekk var enige om landets utenrikspolitiske og forsvarspolitiske hovedretning gjennom hele den kalde krigen.

Den brede enigheten skulle likevel vise seg å holde hardt i mange sammenhenger. Spesielt i venstrefløyen i Arbeiderpartiet var det mange som ønsket at Norge skulle bli en brobygger mellom øst og vest. De trodde det ville være mulig for et lite land å dempe motsetningene mellom stormaktene. Dessuten var det fremdeles mange i arbeiderbevegelsen som syntes det var vanskelig å velge side, selv om Ap-ledelsen valgte den vestlige. Det var en viss sympati for det store sosialistiske eksperiment som Sovjetunionen sto for, samtidig som det var en skepsis til den amerikanske kapitalismen og en politikk mange oppfattet som imperialistisk. Denne fløyen ønsket å holde døren til Sovjetunionen på gløtt gjennom norsk nøytralitet.

Opptakten til kald krig utenfor Norge

Utenfor Norges grenser var det mange andre faktorer som bidro til å skape den kalde krigen. På sett og vis ble konflikten innledet allerede i 1917 med den russiske revolusjonen. Kommunismen som ideologi sto i fundamental konflikt med kapitalismen og den vestlige verdens idealer. Kommunistene styrte landet med planøkonomi, mens den vestlige verden brukte blandingsøkonomi eller fri konkurranse. Kommunistene satte staten og partiet over individet, mens den vestlige verden sto for demokratiet og individets frihet. De to ideologiene var som olje og vann.

Sovjetunionen undertegnet en ikke-angrepspakt med Tyskland i 1939, en uke før andre verdenskrig brøt ut. I en periode var Sovjetunionen en fiende av USA og Storbritannia. To år senere ble Sovjetunionen angrepet av Tyskland, og Stalin ble avhengig av vestlig hjelp. Storbritannias statsminister Winston Churchill følte seg som djevelens allierte da Storbritannia bidro til å levere våpen og militært utstyr til Sovjetunionen. For Churchill var nazister og kommunister to alen av samme stykke; begge var totalitære og udemokratiske. USAs ledelse hadde ikke så sterk antipati mot kommunistene, samtidig som lend-lease-avtalen bidro til at USA kunne vente med å engasjere egne soldater i krigen. Det var altså sterke motsetninger de allierte i mellom, noe som fikk betydning for tiden som fulgte.

Noen måneder før andre verdenskrig tok slutt, møtte Stalin, Roosevelt og Churchill hverandre til Jaltakonferansen. Der ble de enige om hvordan Europa skulle se ut når krigen tok slutt. Da Sovjetunionen krevde innflytelse i de østeuropeiske landene i årene etter krigen, ble det gjort med bakgrunn i dette møtet, selv om de to vestlige statslederne på ingen måte hadde sagt ja til et sovjetisk herredømme. Jaltakonferansen fastslo at det i de befridde landene skulle dannes brede, provisoriske regjeringer som skulle forplikte seg til å holde frie, demokratiske valg så snart som mulig.

Kort tid etter Jaltakonferansen hadde den sovjetiske utenriksministeren Molotov uttrykt bekymring over avtalens mulige negative innflytelse på Stalins plan om maktovertagelsen i Øst-Europa. Stalin beroliget ham med ordene: «Vi gjør det senere på vår måte».

Mot slutten av andre verdenskrig hadde Sovjetunionen fire ganger så mange soldater og dobbelt så mange stridsvogner i Europa som det amerikanerne og britene hadde til sammen. Det var en frykt for at de store sovjetiske styrkene kom til å utgjøre en trussel mot Vest-Europa etter verdenskrigen. Dermed ga Churchill de militære i oppdrag å planlegge «Operation Unthinkable». Generalene skulle forberede en krig mellom de vestlige allierte og Sovjetunionen. Planen var å angripe de sovjetiske styrkene i Europa 1. juli 1945 med britiske, amerikanske og polske styrker – støttet av 100 000 soldater fra den tyske hæren. Planen ble raskt lagt vekk, den het tross alt «operasjon utenkelig». Like fullt viser eksemplene fraværet av tillit mellom spesielt to av statslederne, og at den kalde krigen var under oppseiling.

Etter krigen forsøkte USA å få Storbritannia og Sovjetunionen med på å utvikle verden i en felles forståelse. USA hadde et ønske om å fortsette samarbeidet med Sovjetunionen og de andre allierte ved å bygge opp en ny internasjonal verdensorden. Sentralt i den amerikanske politikken var ønsket om å skape internasjonal stabilitet og fred gjennom FN og frihandel.

Det viste seg snart at Sovjetunionen og den vestlige verden hadde grunnleggende ulike ønsker for tiden som skulle komme. Alle var med i FN, men de hadde ulikt syn på frihandel og demokrati. Sovjetunionen begynte gradvis å stramme grepet om de østeuropeiske statene, og like gradvis innså Vest-Europa og USA at de ikke ville klare å utvikle verden basert på felles interesser.

Et jernteppe har senket seg

Første gang man vet at begrepet «kald krig» ble brukt, var i et essay av forfatteren George Orwell i oktober 1945. Orwell er spesielt kjent for boken «Animal Farm» (1945), eller «Kamerat Napoleon» som den heter på norsk. I denne boken er Orwell sterkt kritisk til Stalin, og han harselerer over kommunismen.

I februar 1946 skrev den amerikanske diplomaten George F. Kennan et telegram til det amerikanske finansdepartementet om hvorfor Sovjetunionen ikke ønsket å delta i Verdensbanken. Kennan fastslo at Sovjetunionen anså at kommunismen ikke kunne samarbeide med kapitalismen. Dermed var et økonomisk samarbeid en umulighet.

Den voldsomme overmakten av sovjetiske soldater og stridsvogner i Europa, skremte flere vestlige ledere. Illustrasjonen viser styrkeforholdet og avdelingenes plassering 10. mai 1945. Illustrasjon: W. B. Wilson.

Det var Winston Churchill som introduserte begrepet «jernteppe» under en tale i 1946. Foto: The Churchill Centre.

Diplomaten mente også at Sovjetunionen ville bruke kommunistiske partier i Europa til å spre sin ideologi og den sovjetiske innflytelsen. Kennan mente at den vestlige verden måtte møte kommunismen med ideologiske motmidler. Vi måtte vise at våre verdier var mer attraktive enn kommunismens verdier. Den amerikanske administrasjonen lyttet til Kennans råd etter hvert som hans spådommer viste seg å slå til.

Det var Winston Churchill som introduserte begrepet «jernteppe» under en tale i 1946: «Fra Szczecin ved Østersjøen til Trieste ved Adriaterhavet har et jernteppe senket seg over kontinentet. Bak den linjen ligger alle hovedstedene i de eldgamle statene i Sentral- og Øst-Europa. Warszawa, Berlin, Praha, Wien, Budapest, Beograd, Bucuresti og Sofia, alle disse berømte byene og befolkningene rundt dem ligger i hva jeg må benevne som sovjetisk område.»

Churchill var overbevist om at Sovjetunionen og kommunismen var den største trusselen mot den vestlige sivilisasjon, og at de som følge av dette måtte bekjempes. Og Churchill var villig til å gå langt. Svært langt! I 1947 foreslo han ovenfor amerikanerne å bruke atomvåpen i et preventivt angrep på Sovjetunionen.

En ideologisk krig

Sovjetunionen veltet alle forsøk på å etablere demokratiske regjeringer i Øst-Europa, og de motarbeidet frihandelen. De østeuropeiske økonomiene ble omdannet til sentrale planøkonomier etter sovjetisk forbilde. I flere av landene ble det gjennomført harde utrenskninger i de kommunistiske partiene. Demokratiske rettigheter ble borte, og det ble etablert nye konsentrasjonsleirer. Det ble slått hardt ned på ethvert forsøk på å gi kommunistpartier en nasjonal identitet. Det var Moskva-linjen som skulle følges.

I løpet av 1946 ble det opprettet «folkerepublikker» i Bulgaria og Romania. Året etter sto Ungarn og Polen for tur. De var formelt selvstendige, men i praksis under sovjetisk kontroll.

Truman-doktrinen var amerikanernes svar på den stadig økende innflytelsen fra Sovjetunionen. I mars 1947 lanserte den amerikanske presidenten Harry Truman sin doktrine som sa at USA var forpliktet til å bekjempe kommunismen globalt ved å «støtte frie folk som gjør motstand mot væpnede mindretalls forsøk på å ta makten eller mot press utenfra».

Doktrinen ble fulgt opp av den amerikanske Marshallplanen sommeren 1947. Den amerikanske utenriksministeren George C. Marshall lanserte et europeisk gjenreisningsprogram hvor USA tilbød Europa og Sovjetunionen økonomisk hjelp mot at mottakerlandene åpnet for økt frihandel.

Sovjetunionen, de østeuropeiske landene, Spania og Finland takket nei til Marshallhjelp. Også i Norge var spørsmålet omstridt, ikke minst fordi planen ble lansert før Arbeiderpartiet hadde valgt en vestlig orientering. Norge ble en del av planen, noe som gradvis førte til et tettere samarbeid med USA. Det økte samarbeidet kom til å gå på bekostning av vår tilknytning til Storbritannia.

Sovjetunionen så på Marshallplanen som en del av amerikanernes planer om en global ekspansjon, og tvang dermed alle landene under deres kontroll til å avvise tilbudet. Kominform ble et middel for å kneble nabolandene. Dermed bidro Marshallplanen til å splitte Europa.

Marshallhjelpen ble viktig for gjenreisningen av Europa. Illustrasjon: The George C. Marshall Foundation.

Marshallhjelpen var viktig for gjenoppbyggingen av Norge. Samtidig bidro hjelpeordningen til at konflikten mellom øst og vest økte. Faksimile fra Nybrott 1. mars 1948.

Marshallhjelpen varte fra 1948 til 1952, og kostet USA ca. 12 milliarder dollar i datidens pengeverdi. Av dette fikk Norge om lag 3 milliarder kroner, noe som tilsvarer ca. 60 milliarder kroner i dagens pengeverdi. Den romslige støtten førte til økt handel med USA i årene som kom, så i praksis fikk USA store deler av verdiene tilbake.

Fra 1917 til 1947 var det mange isolerte hendelser mellom landene i øst og vest som hver for seg var som knuffing å regne. Det var med andre ord ikke en spesiell hendelse eller dato som definerer begynnelsen på den kalde krigen. Høsten 1947 var det en markert opptrapping av konflikten da de fire allierte maktene skiltes fra en konferanse uten å ha kommet til enighet om Tysklands fremtid. For Norges del var Einar Gerhardsens Kråkerøy-tale i 1948 et markert tidsskille.

Særtrekkene ved den kalde krigen

Den kalde krigen var verdensomspennende, men for oss i Norge var det først og fremst konfliktene mellom Øst- og Vest-Europa, samt konfliktene mellom USA og Sovjetunionen, som fikk betydning. For oss var den kalde krigen brytningene mellom NATO og Warszawapakt-landene.

På samme vis som det var en konflikt mellom USA og Sovjetunionen, var det konflikt mellom Kina og USA, samt mellom Kina og Sovjetunionen. Samlet sett var dette en farlig trekant-konflikt.

Også Afrika, Asia og Sør-Amerika fikk merke den kalde krigen. I flere av landene ble den kalde krigen varm gjennom kamphandlinger. Spesielt risikabelt for verdensfreden var det at flere konflikter førte til kamphandlinger mellom amerikanske og sovjetiske soldater, samtidig som sovjetiske og kinesiske soldater var i strid. USA, Kina og Sovjetunionen blandet seg inn i mange lands konflikter ved å gi partene våpen, instruktører eller direkte militær støtte. Også andre land blandet seg inn i konflikter, som for eksempel Cuba, som var aktivt engasjert i Angola.

Det var den kommunistiske ideologien som sto mot vestlige frihetsidealer. Dermed ble det en kraftig polarisering hvor man enten støttet dem eller oss. Debatten var enten svart eller hvit. Det var «the good guys and the bad guys» – og det var knapt plass til noen imellom.

Organisasjonen av alliansefrie nasjoner ble stiftet i 1961, med formål å være nøytral ovenfor de store maktblokkene. Flere enn 100 stater ble med i organisasjonen, og de representerte på det meste mer enn halvparten av jordens befolkning. Flere av landene endte etter hvert opp med å velge side til fordel for enten Sovjetunionen eller USA. Organisasjonen fikk med andre ord ingen vesentlig betydning.

Våpenkappløp, spionasje og propagandaoperasjoner var sentrale ingredienser i den kalde krigen. Stadig nye og mer effektive våpen ble utviklet, og det ble et kappløp om å produsere flest atomvåpen. Til slutt eksisterte det atomvåpen nok til å utslette alt liv på kloden.

Fredsbevegelsene uttrykte folks reelle frykt for atomvåpen. Noen fredsbevegelser ble etablert av engasjerte mennesker, og var politisk uavhengige. Andre «fredsbevegelser» ble etablert som en del av Sovjetunionens propagandaapparat. De siste hadde som regel størst tilgang på ressurser.

Den internasjonale situasjonen påvirket også Vestfold. I vårt fylke var det fire byer vi antok var mål for et sovjetisk atomangrep. Frykten førte til at myndighetene i den første tiden anbefalte folk å bygge tilfluktsrom i sine egne kjellere. Det ble krav om tilfluktsrom i større private og offentlige bygg. Vi nådde aldri målet om å kunne tilby tilfluktsrom til samtlige innbyggere i tettbebygde områder.

Private matlagre var like nødvendig som tilfluktsrom. Folk ble oppfordret til å lagre hermetikk og annen mat med lang holdbarhet. I krigens første fase ville dagligvarebutikkene bli stengt, og det ville bli innført streng rasjonering av mat og drivstoff.

Gjennom hele perioden var det en omfattende etterretningsvirksomhet mot Norge fra østblokklandene. Personellet ved de østeuropeiske ambassadene fulgte nøye med på politiske og militære forhold i Norge. «Tilfeldigvis» var de alltid til stede ved større militære øvelser. De var også aktive i sine forsøk på å rekruttere nordmenn til å gå i deres tjeneste, enten som regelrette spioner eller som påvirkningsagenter.

Vestlig etterretning forsøkte også å bruke Norge som base, men norske myndigheter gjorde hva de kunne for å unngå dette. Et av grepene var å bygge opp en solid norsk etterretningstjeneste som kunne hente inn den informasjonen våre allierte ønsket å få innsyn i. Dette foregikk gjerne i samarbeid med USA. Dermed fikk vi nasjonal kontroll på virksomheten, samtidig som USA fikk tilgang på informasjon via Norge.

Det ble en propagandastorm hvor hensikten var å påvirke våre holdninger, følelser og adferd. Begge parter ønsket å spille på våre følelser for å nå sine mål. De ville vi skulle tro på noe, som for eksempel at Sovjetunionen var en stor trussel mot vårt demokrati – eller at de var våre beste venner som ønsket oss alt vel.

Sovjetunionens taktikk var blant annet å svekke vår vilje til å forsvare oss om det skulle bli krig: «Er dette verdt å dø for?» De ønsket også å bryte ned lojalitetsfølelsene til de verdiene landet vårt er tuftet på. Sovjet forsøkte å vinne ideologiske og politiske seire. Politikere og journalister ble brukt av Sovjetunionen. Østblokkens ambassader foret dem med argumenter og «fakta». Noen få gjorde dette mot betaling, men langt flere fulgte egen overbevisning. Vi fikk etter hvert begrepet «nyttige idioter» om de som nærmest gikk i kommunismens tjeneste.

Vestlige myndigheter forsøkte å påvirke innbyggerne bak jernteppet med Radio Free Europe og Radio Liberty.

Begge sider gjennomførte propagandaoperasjoner, både mot egne innbyggere og innbyggerne på den andre siden av jernteppet. Siden den vestlige verden var åpen og tilgjengelig for alle, og fordi vår del av verden hadde ytringsfrihet for alle, fikk Sovjetunionen den enkleste oppgaven. Sovjetunionen og kommunistlandene i øst var vanskelig tilgjengelig, og myndighetene slo ned på alle ytringer som gikk imot makthavernes interesser. Dermed ble det betydelig vanskeligere for vestmaktene å utføre propagandaoperasjoner inn i østblokken.

USA forsøkte også å påvirke sine meningsmotstandere, og var aktive med sin propaganda, både ovenfor egne innbyggere og innbyggerne i kommunistlandene. Radio Free Europe og Radio Liberty hadde radiosendere i Europa, Asia og Midtøsten for å nå inn i kommunistlandene. Sovjetunionen møtte radiokanalene med støysendere som skulle blokkere radioprogrammene i et forsøk på å «beskytte» sitt folk.

Det ble aldri noen direkte konfrontasjon mellom NATO og Warszawapakt-landene i Europa. Den kalde krigen var preget av veksling mellom intens spenning, hvor vi var helt på randen av krig, til tøværsperioder med avspenning og tillitsskapende samtaler. De mest kritiske situasjonene var trolig Berlin-blokaden i 1949, Koreakrigen 1950-1953, Cuba-krisen i 1962 og NATO-øvelsen «Abel Archer» i 1983. Hver av disse hendelsene kunne ført til en tredje verdenskrig.

Den kalde krigen var en tilstand hvor det hverken var fred eller krig. De to blokkene utøvde aktiviteter som lå på grensen til åpen krig, men uten at det ble krigsutbrudd.