PÉTER NÁDAS

Slutten på en

familieroman

Oversatt av Mária Fáskerti

AGORA BIBLIOTEK

Utvalg ved Gabi Gleichmann

Tidligere utgitt:

Erindringens bok, 2010

Parallelle historier, del 1, 2011

Parallelle historier, del 2, 2012

Parallelle historier, del 3, 2012

Originaltittel: Egy családregény vége

Copyright © Péter Nádas, 1977

Originalen ble utgitt av Jelenkor Kiadó. 1977

Copyright norsk utgave © 2014 Agora Publishing

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til

ebok@aschehoug.no

Aschehoug forlag håndterer salgs- og markedsarbeidet for Agora

www.aschehoug.no

Agora Publishing, Charlotte Andersens vei 3, 0374 Oslo, Norge

www.agorapublishing.no

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst og Bilde, Oslo 2014

ISBN 978-82-931-3920-1

Om boken:

For den tiårige Péter Simon er farfarens jødiske myter en vesentlig del av nuet. Like vesentlig som den hemmelighetsfulle haven utenfor huset eller som farens plutselige forvandling fra hovedvitne til anklaget i en av kommunist-tidens mange politiske retterganger. Svært sentralt er også hans eget opphold ved et omskoleringssenter for barn av dem som ble dømt i forræderiprosessene.

Opplevelser og tidsplan veves sammen i denne romanen til en skildring av usedvanlig språklig og psykologisk tetthet. Som grunnakkord klinger bestefarens valgspråk gjennom beretningen: «Om vi skal forgå, må i hvert fall noen bringe beretningen om vår skjebne videre!»

Med Slutten på en familieroman sto ungareren Péter Nádas fram som en djerv fornyer på verdenslitteraturens scene. Han er blitt sammenliknet med romankunstens aller største navn, som Thomas Mann og Marcel Proust. Nádas har i flere år vært en av de sterkeste kandidatene til Nobelprisen i litteratur.

«Og lyset skinner i mørket,

og mørket tok ikke imot det.»

JOHANNES 1.5

Slutten på en familieroman

Under en hyll, blant syriner og hasselbusker. Ikke langt fra det treet med bladet som av og til beveget seg til tross for at det ikke blåste. Familien besto av tre: pappa, mamma og barnet. Jeg var pappa, Éva var mamma. I buskaset var det alltid kveld. «Alltid sove! Hvorfor må man alltid sove?» Mamma hadde allerede lagt barnet. «Pappa, nå må du fortelle barnet noe!» Hun skramlet med grytene, for hun holdt på å vaske opp på kjøkkenet. Jeg satt ved skrivebordet og lot som om jeg leste i Nina Potapova, men da hun sa det, reiste jeg meg og gikk inn på barneværelset. Barneværelset hadde vi fôret med høy, mykt og fint. Jeg satte meg på sengekanten og trakk barnets hode opp i fanget mitt. Jeg dro fingrene gjennom det våte håret hans, og la armene rundt ham. Slik min mor la armene rundt meg. Jeg kunne legge håndflaten min på hans fuktige panne og visste ikke engang om det var min håndflate eller hans panne jeg kjente. På halsen hans vistes en tykk åre. Hvis jeg skar den åren over, ville blodet renne ut. Hun skramlet hele tiden med grytene på kjøkkenet. «Fort deg med eventyret, pappa, ellers kommer vi for sent til selskapet i kveld!» Hun ville bestandig gå i selskap, men jeg skyndte meg ikke med eventyret, for det var så fint sånn, med barnets fuktige hode på fanget mitt. «Hva skal jeg fortelle?» Barnet åpnet øynene. «Jeg vil høre om det treet igjen.» Han så på meg på en slik måte at jeg ikke lenger tenkte på eventyret, men på hvor fint det ville vært om han virkelig hadde vært barnet mitt og ligget her på fanget mitt. «Godt, da skal jeg fortelle om treet, lukk bare øynene og hør etter. Det var en gang et tre. Dette merkelige treet hadde et blad. Det hadde tusen. Det bladet jeg skal fortelle om var selvfølgelig et helt spesielt blad, for det var ikke som de andre bladene. Det treet jeg skal fortelle om, sto i en forbannet hage. Ingen visste om denne hagen, man visste bare at et eller annet sted fantes det en slik hage. Men de lette forgjeves etter den og fant den ikke. Enda mange detektiver snuste rundt etter den. Og de brukte politihunder i letingen. Ligg stille! Den kunne ikke ses fra gaten. Ikke fra fly engang. Men vi visste hvor vi kunne komme inn. Bak en busk lå inngangen til den hemmelige tunnelen. Inn fra gaten, gjennom tunnelen og inn i hagen! Det bodde flaggermus i den hemmelige tunnelen. De var der for å vokte hagen. Det lukter vondt av kroppen til en flaggermus. Vi bega oss likevel innover, for jeg visste at det var nok å rope til dem: Flaggermusen i en sekk, snart så er du borte vekk! så ville de gjemme seg i det aller mørkeste hjørnet av tunnelen. Vi hadde nemlig lommelykter med regulerbar stråle med oss også. Men fremdeles var ikke veien fri, for nå kom blekksprutene. De hadde lyskastere til øyne. Hvis noen hadde forvillet seg inn i tunnelen, kom de straks svømmende mot ham. De var nemlig amfibieblekkspruter og svømte veldig fort i luften også. Om natten kom de ut av hulene, men da brukte de ikke øynene, for de ville holde seg skjult. Når noen forviller seg inn i tunnelen, da altså! Da snor de armene rundt ham, klemmer til og vrir så lenge det er liv igjen. Der vi vandret inne i hulen, kunne vi se at det var fullt av knokler på bunnen. For det var mange som hadde forvillet seg inn i denne hulen, men ingen var kommet ut til hagen. Dette hadde vi ikke regnet med. Vi hadde trodd at veien var fri når vi hadde bekjempet flaggermusene.» Bestemor lå hele dagen på sengen og tygget på syrlige drops. Hun kjøpte fylte syrlige drops for to førti i butikken. Jeg likte også veldig godt syrlige drops, for man kunne suge på dem en god stund og dytte dem frem og tilbake i munnen; jeg vendte på dem med tungen, så bet jeg dem plutselig over, og da strømmet fyllet med bringebærsmak ut. Bestemor gikk alltid selv til butikken for å kjøpe syrlige drops. Hun ba om seks poser med hundre gram i hver. En for hver ukedag, men fredag fastet hun. Dropsposene la hun under hodeputen sin. De smeltet under puten og klebet seg til hverandre og klistret seg fast til posen. Når hun sa jeg fikk lov til å ta et, klarte jeg av og til å rive løs tre stykker. Men det hendte også at jeg ba forgjeves. «Bestemor, kan jeg få et sukkertøy?» «Nei, du får ikke!» «Bestemor, kan jeg få et sukkertøy!» «Jeg har ingen!» «Bestemor, ikke lyv!» «Jeg sier jo at jeg ikke har noen, det er ingenting igjen, men selv om det hadde vært noen igjen, ville du ikke fått. Du ødelegger tennene med sukkertøy. Du skal ikke ødelegge tennene dine. Tenner er livsviktige!» Hun lå på sengen kledt i svart, for bestefar var død. Bestemor har ikke laget mat siden bestefar døde. Jeg spiste brød med svinefett eller sennep på, og hun tygget på drops. Men om natten sov hun ikke, hun sto i stedet ved vinduet, for hun sa at bestefar skulle komme hjem, vi kunne bare ikke vite på forhånd når. Bestefar fortalte meg mye. Ikke ordentlige eventyr, men fortellinger om livet. «Nå skal jeg fortelle om mitt livs lykke.» Og så fortalte han om de hendelsene. Eller han sa: «Nå skal jeg berette om hvordan jeg ble berget fra døden. En gang, det var den tredje januar nitten femten, var jeg på patrulje med husarene mine. Den dagen var det tett tåke i Serbia. Best som vi red, hørte jeg noen merkelige hovtramp. Jeg trodde det var våre egne hesters hovslag, men at lydene ble forsterket i den tykke tåken, og at det derfor hørtes så rart ut. Men et par øyeblikk senere dukket noen fremmede ryttere ut av tåken. De så ut som om de bare var skygger, men så rakk vi ikke engang å tenke mer over det. Vi kom så nær hverandre at om hestene ikke hadde vært klokere enn menneskene, ville vi støtt rett på hverandre. Hestene steilet og vrinsket. Det serbiske uhyret var allerede i ferd med å trekke sverdet! Jeg gjorde det samme! Vi krysset klinger. Men det var han som var i bedre posisjon, han sto høyere, i oppoverbakke. Jeg stikker, og han svinger sverdet. Hvis jeg ikke hadde dukket meg i salen, hadde hodet mitt fløyet rett av. Men som det var, slo han bare luen av meg. Så, tenkte jeg, min siste time har kommet. Men da sprang en av husarene mine til. Før det serbiske uhyret fikk løftet sverdet sitt, for denne gangen å hugge til meg ovenfra og ned – da ville han ha kløvd både meg og hesten i to, kan du tro! – hadde husaren min kuttet hodet tvert av ham.» Når bestefar fortalte om dette, lo han slik at gebisset falt ned i munnen på ham. Han skjøv det alltid tilbake på plass og rettet på det. «Det var første gang jeg ble reddet. Eller da jeg ble født. Gud sto meg bi. Deretter var det i Fiume, på selveste fødselsdagen min. I nitten seksten, om høsten, presis den tiende november. Prins Eugen seilte foran, vi bak. Vi hadde knapt seilt en time før det plutselig lød et skudd! Prins Eugen sprang lekk og sank! Alle druknet. Vi andre seilte videre i ro og mak, helt til vi kom i havn i Durrës. Hele veien hadde jeg en ekkel byll i armhulen. Det ville bare ikke gå hull på den, så jeg kunne ikke senke armen. Der fremme ventet koleraen på oss, alle fikk kolera, men jeg ble frisk av den også. I Fiume hadde jeg tenkt å gå om bord på Prins Eugen. Ja, virkelig. På grunn av den byllen ville jeg ikke ha kunnet svømme, selv om jeg hadde kunnet det! Gud lot det ikke skje, for han hjalp meg. Du ser jo selv at her er jeg. Fireogåtti år. Det er lang tid, det! Etterpå skjedde det mye mer. En langarmet lysestake ble hevet ut fra femte etasje. Det var tredje dagen på rad at vi ble drevet fremover, og på den tid var jeg ikke helt ung lenger. I ilmarsj, for russerne var like bak oss. Vi fikk så vidt ta hvilepause to ganger om dagen. Vi hadde ikke tid til å drite engang. Folk knakk sammen som de sto og gikk. En gang jeg ligger der på veien, i skogen ved Saalfeld et sted, betrakter jeg bakken, for her har jeg jo vært før, i min ungdom, så rart, den gangen var jeg her i et helt annet ærend. Jeg tenker på hvor god og myk jorden er. Den er til for å ta meg tilbake, for jeg har jo vendt tilbake. Her vil jeg bli, min plass er her, her i deg, tenker jeg, herfra behøver jeg ikke reise meg mer, tenker jeg.» Når bestefar kom så langt i fortellingen, løftet han alltid hodet og brølte så han ble svart om munnen. «Aufstehen! Schnell! Los! Schnell! Los!» Han tok en lang pause og ble hvit igjen. «Der jeg lå på bakken tenkte jeg: bare hyl, du, du hyler til ingen nytte, jeg har allerede overgitt meg til jorden. Ser du for en forfengelig skapning mennesket er! Som om mennesket selv skulle rå over sitt liv. Å, langt ifra! Jeg tenker dette forgjeves, for alt skjedde på en annen måte. Tyskeren stiller seg over meg. Warum stehst du nicht auf, mein lieber Jude? Med mye besvær ser jeg opp på ham. Jeg ser han har trukket pistolen sin. Nå, nå er det straks slutt. Men jeg ville, jeg ville at det skulle skje på min vilje, ikke på hans. Vær så snill og skyt meg! Men han skjøt ikke. Han stakk pistolen på plass. Han så på meg. Han hadde kloke, brune, trofaste øyne, som en hund. Han spyttet på meg. Så ga han meg et ordentlig spark og gikk videre. På den måten berget Gud livet mitt. Han lot meg bli igjen på veien for at jeg skulle få leve.» Etter at bestefar var død, slo bestemor alltid av lyset, satte seg på sengekanten hos meg og begynte å fortelle. Hun likte ikke at vi sløste med strømmen. En gang ba jeg henne fortelle om min mor. Men hun ventet på at jeg skulle sovne. Jeg likte best eventyr som man selv diktet opp. Når det var jeg som var pappaen, diktet jeg alltid opp et eller annet eventyr når vi skulle legge barnet. Det eventyret om treet fortsatte med at vi tok hver vår stokk. «Men blekksprutene var på vei! Hundre stykker! Hver blekksprut hadde femti armer. Jeg svingte stokken i luften. De skjønte at de ikke kunne hamle opp med oss! Deretter kunne vi gå strake veien inn i hagen! De kunne bare stå der og glo etter oss! Men jammen glodde vi også! For hagen var full av trær! Helt usedvanlige trær! Allslags trær, men vi kunne ikke finne ut hvilke. På det vi trodde var et aprikostre, hang det plommer, moreller, kirsebær og til og med drueklaser. Vi kunne spise så mye vi orket. Først senere oppdaget vi det treet jeg egentlig skal fortelle om.» Men så fortalte jeg ikke mer. Det var et fremmed hode som sov på fanget mitt. Jeg visste ikke selv hvordan jeg var havnet her. Han pustet jevnt gjennom halvåpen munn. Langt borte stanset en bil, men motoren fortsatte å gå på tomgang. Det var på en måte som om jeg så meg selv sove der på fanget mitt. Så fint det ville vært å legge hodet mitt ved siden av hans og sove sammen med ham. Jeg løftet forsiktig hånden min fra pannen hans. Han merket det og rørte på seg, munnen lukket seg. Nå pustet han mer høylytt gjennom nesen. Bilmotoren ute på gaten duret. Jeg kunne ønsket meg en slik panne, men hos meg vokste håret langt nedover, og det skammet jeg meg over. Éva skramlet fremdeles med kasserollene ute på kjøkkenet. Varmen var stillestående, ikke en bris til å skape bevegelse. Lysflekkene dirret likevel, en uberegnelig rytme. Det var en liten flekk som beveget seg over pannen hans også, den lyste i håret hans og gled så tilbake. Nå angret jeg på at jeg hadde tatt hånden min bort. Jeg hadde lyst til å kjenne enda en gang at hånden min var hans panne. «Hvorfor forteller du ikke noe for ham?» «Han har sovnet. Ikke på lek, men på ordentlig.» Éva satte kasserollen på hyllen. Hyllen var en planke mellom to grener, men vi kalte den for kjøkkenskap. Om vi sparket til grenen, falt de hullete grytene ned. Da pleide hun alltid å si: «Pappa, kjøkkenskapet er falt ned, det er virkelig på tide at du reparerer det!» Men denne gangen falt ikke kasserollene ned, selv om hun kom til å sparke borti busken da hun gled ned ved siden av meg, enda så forsiktig hun var. Jeg kjente lukten av henne. Som om det ikke var lysflekkene, men huden hennes, som dirret. «Vi må gå i aftenselskapet!» Hun hadde små badebukser på seg og en brystholder med rysjer på. Hun trakk forgjeves i den, for brystene hennes var ikke vokst inn i den ennå. Når vi skulle i selskap, kløv vi alltid ut av buskene, den lyserøde tyllen slepte i bakken og hun sa at hun også hadde smykker på seg. «For mange smykker er en uting. En kvinne bør alltid ha få smykker på seg, men de bør være kostbare og utsøkte, skjønner du?» Alle så på henne. Mens hun danset, holdt hun skjørtet sitt oppe med to fingre. «Lysekronene lyser! Krystall-lysekroner!» Men jeg hadde ikke lyst til å klyve ut for å gå i selskap. Nå kjente jeg plutselig samtidig begge kroppenes berøring og tyngde. «La oss heller elske.» Og jeg omfavnet henne. Jeg kjente lukten av henne i munnen min, samme lukt som av det halvtørre håret hos barnet og som hjemme hos dem. «Hvordan?» Jeg veltet bakover, og hennes kropp falt sammen med min. Nå må jeg kysse henne, nå må jeg kysse henne. «Slik.» Hennes nakne mage mot min. Barnets varme hode i mitt fang. Men oppe i hagen ropte moren deres på dem. «Gáboréva, opp av vannet! Gáboréva, opp av vannet! Gáboréva, opp av vannet!» Moren trodde nemlig at vi fremdeles var i bassenget. Éva bet meg i halsen. Vi så på hverandre. Jeg gned meg der hun hadde bitt meg, selv om jeg ikke ville det og det heller ikke gjorde vondt. Moren sto på terrassen i den morgenkåpen hun en gang hadde tatt av seg. Så hadde hun gått naken gjennom rommet til tross for at vi lekte der. Jeg hadde forgjeves ventet på at hun enda en gang skulle gå naken. Det var pussig at når jeg ventet på noe, hendte det aldri. Vi lekte også at jeg var barnet og Gábor var pappaen. Det rare var at han da alltid oppførte seg annerledes. Men han fortalte eventyr, han også, når de hadde lagt meg etter aftens. Når de elsket, måtte jeg lukke øynene. Éva sa at Gábor var god til å kysse. Vi lekte også at Éva var barnet. Da var jeg pappaen og Gábor var mammaen. Éva klamret seg alltid til mammaen. Hun var ikke glad i pappaen fordi han ikke kom hjem fra Argentina. Det var fint når det var jeg som var barnet, for da var hun moren min. Når Gábor var pappaen, reiste han til Argentina. Men han fortalte alltid om ting som hendte der. Min far kom sjelden hjem. Vi visste alltid når han kom, for han sendte telegram i forveien. Jeg ventet på ham ute på gaten. Når jeg så ham komme, løp jeg for å møte ham. Jeg løp, og han kom gående mot meg med sin brune mappe. Han åpnet armene først når vi var helt inntil hverandre. Han var ubarbert i ansiktet, for han måtte alltid reise om natten. Og det luktet vondt av klærne hans, for han bodde i den brakken der forhørene foregikk. Allikevel likte jeg den lukten. Jeg hang om halsen på ham, og på den måten gikk han videre med meg. Så bendte han forsiktig armene mine løs fra halsen sin og trykte luen sin fast på hodet mitt. Når jeg ikke fulgte med, så han alltid på meg som om han ikke likte meg. Men jeg merket det likevel. Han strøk fingeren langs munnen min. Luen hans luktet også vondt. Bestemor vasket uniformsjakken, buksene og luen i bensin for at de skulle tørke fort. Han reiste tilbake allerede med morgentoget. Når hun gjorde det, var det ikke lov til å røyke så vi ikke skulle sprenges i luften. Han satt i bestefars lenestol iført bestefars slåbrok. Men samme hvor mye jeg så på ham, lignet han ikke bestefar. Jeg tenkte på at ettersom han ikke ble som bestefar, ville heller ikke jeg bli som han. Jeg sov når han skulle dra sin vei igjen, men han gikk bort til meg, kysset meg og strøk fingeren langs munnen min. Ansiktet hans var glattbarbert, bare klærne luktet litt bensin. Når bestefar begynte å snakke, brølte han bestandig. Når han ikke snakket, foldet han hendene mellom knærne, lutet med hodet og krummet ryggen. Man kunne ikke se at han var så stor. Hvis han i lengre tid ikke hadde noen å snakke med, sovnet han i lenestolen. Min far la bena over kors, støttet albuen mot kneet mens han holdt sigaretten i den andre hånden, men i neste øyeblikk sprang han opp av lenestolen og begynte å gå frem og tilbake i værelset. Han løftet på alle gjenstandene og tittet på dem som om det var første gang han så dem. Han luktet på maten. Han strøk fingeren langs møblene også. Etter å ha gått tilstrekkelig mange ganger frem og tilbake, la han seg utstrakt på sengen. Jeg så at han ville sove, han lukket øynene, men åpnet dem igjen og begynte å le uten noen som helst grunn. «Hvorfor ler du?» Han rynket pannen. «Gjør jeg det? Nei, ikke for noe. Kanskje jeg kom til å tenke på noe morsomt.» Jeg prøvde iblant å finne ut hva som ville skje hvis jeg lo. Jeg lo. Men da spurte han ikke hvorfor jeg lo. Hvis han hadde spurt, hadde jeg svart at jeg lo for å prøve hvordan det var for ham når han lo. Om kvelden fikk jeg lov til å legge meg ved siden av ham i sengen, og da ba jeg ham om å fortelle meg noe. «Skal jeg fortelle? Nå skal vi se. Du verden, jeg kommer ikke på en eneste fortelling om noe som helst. Jo, her har vi en. Skal jeg fortelle om støvlene? Fint. Det var en gang, langt bortom alle blåner, et par støvler. De var par. De var venner. De var så gode venner at ingen kunne forestille seg den ene uten den andre. Når den ene tok et skritt, gjorde den andre det også. Når den andre stanset, stanset den ene også. Derfor ble den ene støvelen kalt Den ene, og den andre ble kalt Den andre. Den ene og Den andre var sammen om natten også, ikke bare om dagen. Om natten sto de ved enden av sengen. De likte å sove stående. De ble ikke så veldig trette, for de kunne lene seg mot hverandre. De likte å kjenne hverandres hud. Det var ikke noe annet de heller ville. Slik levde de. Men etter hvert ble de gamle. De ble kastet på søppelhaugen. Den ene til venstre. Den andre til høyre. Og så ... og så vet jeg ikke hva som skjedde. Eventyret er slutt. Gå og legg deg.» Jeg ville ikke tro at det var slutt, men jeg måtte likevel tilbake til min egen seng. «Støvlene, hvordan gikk det med støvlene?» spurte jeg neste gang jeg fikk ligge hos ham i mørket. «Hva slags støvler?» «Støvlene som var venner.» «Å, ja, støvlene! Nei, jeg vet ikke, jeg aner ikke hva som senere skjedde med dem.» Da han dro sin vei med morgentoget, tenkte jeg at det ville vært skjønt om jeg hadde vært sånn som han. Eller om jeg hadde vært sånn som bestefar. Jeg kunne ikke bestemme meg, for det var også fint å forestille seg at jeg var som moren deres, som en gang hadde gått naken gjennom værelset og ikke sjenert seg i det hele tatt. Hvis hun hadde vært moren min, kunne jeg hatt en sånn panne som Gábor hadde. Når Gábor var pappaen, kom han bort til sengen min på barnerommet, etter at mammaen hadde lagt meg. Han la ikke hodet mitt i fanget sitt, men tok med begge hendene rundt halsen min. Av og til klemte han så hardt, som om han ville kvele meg, og da sloss vi. Når han ikke klemte, fortalte han. Han likte å fortelle om den kvinnen som het Kleopatra og som det var bilde av i en av bøkene deres. «En kvinne som het Kleopatra lå på sengen i rommet sitt en gang det var veldig varmt. Vil du ha ris? Hun lå på sengen i rommet sitt. Best som det var, åpnet døren seg. Men det var ingen som kom inn. Hvem er det? spurte kvinnen. Kanskje det er ånder? Da fikk hun se at det var en slange, og ingen ånd, som hadde åpnet døren. Hva vil du, slange? spurte kvinnen som het Kleopatra. Jeg er kommet for å stå til din tjeneste, hvislet slangen. Snilt av deg, sa fruentimmeret, men jeg har tjenere allerede, hundrevis av dem! En sånn tjener som meg finner du ikke! Hvordan det? Hva kan du da? spurte kjerringa. «Ikke si det sånn, bruk det ordentlige navnet hennes!» «Klapp igjen! Kjerringa spurte altså hva det var slangen kunne som ingen av hennes tjenere kunne. Men slangen bare lo. Du plages av varmen, ikke sant, Kleopatra? Visst gjør jeg det. Det kan ikke tjenerne dine hjelpe deg med, ikke sant? Nei, det kan de virkelig ikke. Jeg er kald som is! sa slangen. Jeg kan krype opp på deg og avkjøle kroppen din. Så kom da! sa kvinnen. Slangen lot seg ikke be to ganger og klatret opp på Kleopatra. Den krøp over magen hennes, kløv opp på puppene hennes og tok seg en ordentlig titt på alt. Imens spurte den Kleopatra: Vil du ha et eple? Å, nei, det er fremdeles for varmt, nå vil jeg ikke ha noe å spise. Ikke gå! Kryp heller mer på meg, for du er virkelig fin og kald. Slangen lot seg ikke nøde, den krøp og krøp omkring på Kleopatra helt til den krøp inn i hullet hennes. Men da kunne den ikke krype ut igjen. Den ble boende der, og det var bra for Kleopatra også, for nå var det ikke lenger så varmt for henne. I mellomtiden begynte magen hennes å vokse, og hun trodde hun skulle ha barn. Men da de skar opp magen hennes, kom slangen ut med små slangebarn, for det var den kloke slangen, og ikke Kleopatra, som hadde fått barn. Og den onde Kleopatra døde.» Jeg hørte på hele, selv om jeg visste hvordan eventyret sluttet og at vi kom til å slåss når det var ferdig. «Det der er tull, det er ikke sant.» Men også når jeg fortalte om treet, sloss vi. Eventyret fortsatte nemlig med at etter at vi hadde spist massevis, la vi oss på plenen. «Men vi var så stappfulle i magen at vi ikke greide å lukke øynene engang. Best som vi ligger der, er det et tre som bøyer en gren ned mot oss. Treet var som alle andre trær, og grenen på det var som en gren på et hvilket som helst tre. Allikevel hadde denne grenen som bøyde seg ned mot oss, et blad ytterst på tuppen, og dette bladet var helt spesielt. Det rørte på seg og nikket. Som om det ville si noe, bare at vi ikke forsto det. De andre bladene rørte ikke på seg, bare dette ene. Så sluttet det å røre på seg. Vi ble redde, det betød sikkert noe, og hva hendte om vi ikke forsto hva bladet ville si? Nå rørte det på seg igjen. Men denne gangen var det ikke likedan, nå var det som om det ikke ville noe, det nikket altså ikke sånn som det hadde gjort. De andre bladene hang fortsatt urørlige. Bladene har sitt eget språk, men det kan man bare lære ved hjelp av en trylledrikk. Bladet snakket en tredje gang til oss. Det begynte langsomt, så øket det farten, og til slutt saktnet det helt ned for at vi skulle kunne forstå det ordentlig. Men vi forsto det ikke. Vi måtte komme oss av gårde for å finne den trylledrikken. Om vi hadde forstått det, kunne vi blitt i hagen og levd der helt til vi døde.» Han åpnet øynene. Jeg tenkte at nå kom vi til å slåss. «Det finnes ingen slik hage, og bladene kan ikke snakke noen steder!» «Det kan de!» Hvis det var han som begynte, lot jeg ham få lov. Han kunne bare slåss med meg så mye han ville. Om det var jeg som begynte, vant han likevel. Jeg likte ikke helt det han fortalte om kvinnen. Leiligheten lå i vår hage, men vi hadde slått hull gjennom gjerdet så vi kunne krype inn fra deres hage også. Hvis de ikke kom, ventet jeg på dem. Den smale åpningen mellom buskene kalte vi for vindu. De badet i bassenget. De lekte med båter i stampen. De gikk opp på terrassen der moren deres pleide å stå i morgenkåpen og rope på dem. De kastet ball. Men jeg kunne ikke kikke for lenge på dem, for de fulgte også med på om jeg var der. Så gikk jeg inn i huset. Jeg var alene. I dag kom de ikke, det visste jeg. Jeg kunne gjøre med leiligheten hva jeg ville. Jeg kunne rasert den. Men jeg gjorde ingenting. Hvis jeg forventet at noe skulle skje, men det ikke skjedde, da ble jeg redd. Jeg var redd for at det da alltid skulle være sånn heretter. Bestefar lå i sengen i to dager før de hentet ham. Han lå på samme måten hele tiden. Han merket ikke engang at det satte seg en flue på øyet hans. Bestemor sov om dagen. Jeg sto der og så på henne og lyttet etter pusten hennes. Hvis jeg plutselig fikk for meg at hun var død, styrtet jeg hjem. Men bestemor lå ikke alltid på sengen sin. Hun kledte seg om når hun gikk ut. Hun tok på seg den storblomstrete silkekjolen. Den svarte kjolen hun brukte når hun lå på sengen, hev hun på bestefars lenestol. Den hvite hatten og den hvite vesken hennes sto på bordet. «Ikke gå noe sted! De har bedt meg komme over til dem der. Som vitne!» Hun satte den hvite hatten på hodet og så seg i speilet. Det nyttet ikke å be henne om å få bli med. Hun svarte at det var en forferdelig alvorlig sak og at hun hadde en viktig oppgave å gjøre. En hemmelig oppgave. Jeg visste allerede at jeg kunne presse hodet mellom de to jernsprossene. Det spilte ingen rolle om hun låste døren. På terrassen, der moren deres pleide å stå i morgenkåpen sin og rope på dem, sto det to menn. De røykte. Baljen fløt på vannet i bassenget. Vi lekte at vi dro proppen ut av den og båten sank og sjørøverne vant. Jeg så bestemors hatt tårne bakom trappegelenderet. Den ene mannen fulgte bestemor inn, den andre ble stående ute og røyke og betrakte hagen. Det var fint, for han kunne ikke vite at jeg var der og så på ham. Iblant tenkte jeg på at det fantes mennesker som ikke visste at jeg var til. Det begynte å mørkne. Det varte lenge før noen kom ut. Jeg prøvde å forestille meg husundersøkelsen. Loftet. Kjelleren. Når bestemor gikk ut, rotet jeg i skapene. Jeg var redd de skulle finne den andre leiligheten vår i kjelleren, den vi laget sist vinter. Men mannen kom ut bærende på kofferter, og det knaste i grusgangen. De skal sikkert flytte. Men nå kom den andre også. Sammen gikk de inn i huset igjen. Eller kanskje er faren deres kommet tilbake fra Argentina. De bar et bord ut på terrassen. Bestemor var fremdeles ikke kommet ut. De gikk inn. Sammen bar de ut en lenestol. Stolene bare dyttet de ut, og de skled langt bortover det glatte steingulvet. En stol hektet seg fast og veltet. Noen sa noe høyt, men så ble det stille igjen. Jeg kunne ikke tenke meg annet enn at de skulle flytte eller dra på ferie. Likevel visste jeg at det ikke var det de skulle. Den natten drømte jeg at bestefar sto midt i rommet, for han måtte reise sin vei. Jeg trodde at hvis jeg omfavnet ham, hvis jeg gråt og tryglet ham om ikke å dra, så ville han bli hjemme. Men da jeg klemte kinnet mitt inntil hans, kjente jeg at han var ubarbert, for han pleide bare å barbere seg annenhver dag. Da bestemor kom hjem, sa hun at hun var veldig trett. Hun var blitt trett. Hun satte den hvite vesken og den hvite hatten på bordet. «Vi fant ti kilo sukker, to krukker svinefett og tredve par nylonstrømper. Tredve par. Og så de smykkene!» Hun lukket vinduene slik at insektene ikke skulle fly inn mot lyset. Hun lovte meg at hvis jeg var snill gutt og gikk og la meg, skulle hun fortelle meg legenden om Genaeva.