MARINA STEPNOVA

Lasarus’ kvinner

Oversatt av Hege Susanne Bergan

AGORA BIBLIOTEK

Utvalg ved Gabi Gleichmann

Om boken:

Lasarus’ kvinner er en vakker og gripende fortelling om tre kvinner fra tre ulike generasjoner og om tre høyst ulike former for kjærlighet. Det er også en fantastisk fresko over hele det russiske 1900-tallet, fra revolusjonens start til Sovjetunionens fall, sett gjennom den helt uvanlige skjebnen til en genial vitenskapsmann og de tre kvinnene i hans liv.

Lasarus’ kvinner er blitt en bestselger i hjemlandet og er blitt sammenliknet med Tolstojs forfatterskap. Boken er oversatt til 21 språk.

Marina Stepnova (f.1971) tilhører den nye generasjonen av kvinnelige forfattere som i de siste årene både har beriket og vitalisert den russiske fortellerkunsten. Hun har skrevet fem bøker hvorav Lasarus’ kvinner regnes som hennes fremste. Boken ble hedret med landets fremste litteraturpris og nominert til en rekke andre.

Originaltittel: Zjensjtsjiny Lazarja

Copyright © Marina Stepnova, 2011

The publication of this book was negotiated through Banke, Goumen & Sminova Literary Agency (www.bgs-agency.com)

Copyright norsk utgave © Agora Publishing

1. utgave. 1. opplag 2015

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Aschehoug forlag håndterer salgs- og markedsarbeidet for Agora

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst og Bilde, Oslo 2015

Agora Publishing, Charlotte Andersens vei 3, 0374 Oslo, Norge

www.agorapublishing.no

ISBN 978-82-93139-29-4

Første kapittel

Berberiska

I 1985 fylte Lidotsjka fem år, og livet hennes gikk i vasken. Og nettopp fordi Lidotsjka og livet hennes aldri mer skulle møtes, husket de begge skarpt og summende alle de glatte, saltstenkede, fuktige detaljene fra sin siste lykkelige sommer.

Svartehavet (svart fordi det aldri vasker hendene, eller hva?), pensjonatene som lignet utstrødde fyrstikkesker, stranden som var oversådd med pappbegre myke av smeltet is med smak av frukt og bær (og brukte klær, som pappa pleide å si), og digre, glohete kropper. Morgenturen til stedet man hadde sett seg ut for dagen, det høflige fotarbeidet for å prøve å unngå å støte borti et fremmed, frodig legeme med hælen eller håndkleet. Lidotsjka mistet fort tålmodigheten, og det skulle ikke mer til enn at mamma i så mye som et sekund lot seg distrahere av damen på nabobordet i spisesalen eller en selger som tilbød sitt forbudte sukkerspinn, før Lidotsjka med et gjennomtrengende hvin rev seg løs fra den korte, imaginære lenken og styrtet mot havet med de runde, tykke hælene hamrende vilt mot bakken.

De forstyrrede feriegjestene lettet på hodene lik sjøløver, børstet perlegrynsgrov morgensand ut av fuktige sprekker og syntetiske folder, og smilte som svar på foreldrenes unnskyldende jamring – det gjør ikke noe, ungen må jo få more seg litt! Å nei, nå har den lille loppa stukket av igjen! Dere skjønner det at hun har aldri vært ved havet før … Jaså, hvor kommer dere fra? Ensk. Jøss, da kommer dere langveisfra. Vi er fra Krivoj Rog, vi fikk en feriepakke fra fabrikken, ikke sant, Manja? Manja nikket fornøyd med munnen full av gull og samlet pikkpakket sitt i én haug for at pappa skulle få plass til å legge ut håndkleet. Bor dere på Pensjonat Solskinnet? Mm-mm. Det spraket og knitret i den uekte silkens sømmer idet mamma hastig smøg seg ut av sommerkjolen. Og vi bor på Den røde fane. Hyggelig.

Det årelange vennskapet som var på nippet til å bryte ut, med utveksling av postkort med lykkeønskninger på merkedager og gjensidige besøk tvers over landet, ble forhindret av heten og Lidotsjka, som sto gyllen, øredøvende, glatt og strålende i den ngrunne, allmenne brenningen. Mamma kunne ikke slippe henne av syne, verken til fordel for den dryppende vannmelonen som knaste som sukker under den rovlystne lommekniven til den fredelige proletaren fra Krivoj Rog, eller den evinnelige spillingen av vri åtter på stranden (hva var det du vred til igjen? Nei, hjerter var forrige gang!), eller de endeløse, forvirrende monologene fra en fremmeds besnærende liv. Og da sa Petrovitsj, broren min, ta med deg ungen og flytt inn hos meg, Larisa, jeg har plass nok, og han har faktisk nettopp fått et værelse på tolv kvadrat fra kommunestyret, og da har man jo plass til både bryllup og scooterkjøring! Dette romantiske omrisset av den helt ukjente Petrovitsjs skjebne kunne fort bli en sammenhengende linje av total menneskelig lykke, men mamma bare smilte tankespredt.

Før i tiden ville hun ha nytt å leve seg inn i denne fremmede, tunge skjebnen bare for å forsikre seg om hvor harmonisk og greit hennes eget liv var. Men så fort fortellingen gjorde den vanlige plott-svingen full av kollektivfattigdom og spedbarn avlet i synd (det karrige sovjetiske hverdagslivet har av en eller annen grunn bestandig gitt grobunn for storslagen, rent ut sagt byronsk lidenskap), fikk en kilende bølge Lidotsjka til å sprette gapskrattende opp av vannet, og den røde tråden i historien gled ubønnhørlig bort. Blendet av horisonten som skimret og skalv i den stadig sterkere varmen, myste mamma engstelig etter datterens velkjente solhatt i vrimmelen av flassende skuldre, titaniske rumper og jubelrop. Gudskjelov, der var hun. Lidotsjka vinket tilbake, og uten å ta av seg den røde og blå baderingen satte hun seg på huk for å forme et lekkert sandslott med termitt-tårn med sin lille, glovarme neve.

Den hvite solhatten kastet en levende, hullete skygge over Lidotsjkas solbrente kinn, men skyggen fra øyenvippene var enda lengre og mer gjennomsiktig – det er jammen ei pen datter du har, men det er vel ikke verdt å snakke om det, det kan bringe ulykke. Mamma tok imot rosen med begge hender, som om det var et brød, mens hun i hemmelighet ikke bare følte, men visste, med en jublende, boblende overbevisning, at det ikke var pen Lidotsjka var, hun var enestående. Makeløs. Den skjønneste ungen i verden, med den skjønneste, lykkeligste fremtid i vente. Med et forsiktig, forundret smil flyttet mamma blikket fra datteren til sin egen mage, som var så ungdommelig og fast og overhodet ikke merket av fødselen hun hadde vært igjennom, og hun kunne ikke fatte at hele Lidotsjka – rundøyd som en valp, med silkeglatte, glohete skulderblader og vektløse, voksne krøller nedover den solbrune, trinne halsen – en gang hadde fått plass der inne, og før det igjen ikke hadde eksistert i det hele tatt. Her nådde mammas tanker det begripeliges yttergrenser og begynte å spinne faretruende, som en lastebil på kanten av et stup – det desperate hylet fra en motor i dødskamp, to hjul spinner den stadig mer trykkende luften rundt nedslitte dekk mens de to andre slenger mengder av finkornet grus opp i en eksplosjonslignende formasjon. Om ett sekund styrter den utfor, bare ett sekund, ett sekund, en gjennomsiktig leketøysdjevel av plast danser foran øynene mine, Vovka laget den av en dryppflaske, han skylder meg tre rubler, faen heller, nå får jeg dem i hvert fall aldri tilbake, det er altså sånn det er, det er sånn folk dør, men det kommer jeg aldri til å få fortalt noen om … Lurer på hvorfor fraværet av eksistens før fødselen skremmer meg mer enn tomheten etter døden? Hvorfor er jeg ikke redd for å dø? Bank i bordet!

– Du er litt blek, Ninusja, sa pappa med en bekymret mine og kysset mamma på skulderen. Huden under leppene og tungen var glovarm og tørr, liksom lett stivet. – Du har ikke fått heteslag?

Mamma smilte skyldbevisst. Formørkelsen var over, og sjelen gjorde et lite korsets tegn idet den kjørte ut på hovedveien, gjennomvåt av skrekk, frelst og segneferdig, men en bitte liten del av den sørget over at den likevel ikke hadde fått vite hva som gjemmer seg på den andre siden, bortenfor det siste sekundet, når det eneste som venter er flaksende kollbøtter og vrakdeler av jern som faller, lyden av muskler som ryker og … og … og … Mamma forsøkte forvirret å tenke seg dette utenkelige mens hun gned pannen mot sin redningsmanns arm, den sterke armen med de store fregnene og den velkjente, rødlige hårveksten. Ja, det er så varmt, kjære. Jeg ble litt ør.

Lidotsjka, som med sine fem år fremdeles var var som en dyreunge, fornemmet den uhyggelige trekken fra det hinsidige og løp straks bort til mamma, glovarm og fiks i sine fantastiske ukesett-truser. Hver dag en ny farge, hver dag et nytt, festlig motiv. Rosa truser med jordbær på mandag. Lyseblå med en furten hare på tirsdag. Gule med en glissen solsikke på onsdag. Hva er det, mamma? Med ømme lepper rørte mamma ved datterens øyenlokk, først det ene og så det andre. Alt er bra, Berberiska, men du blir ikke brent, vel? Nei da, beroliget Lidotsjka henne, vred seg løs fra de kjærlige armene og styrtet tilbake til havet mens de nye strandbekjentskapene smilte vennlig. Lida, Lidotsjka, Sukkerungen, Berberiska, det var det de kalte henne hjemme, foreldrekjærlighetens kurrende kjælenavn. Ingen skal noensinne like sterkt. Ingen, aldri.

– Ikke stikk av nå, din rakkerunge, sa pappa idet han fanget Lidotsjka i armene sine og snudde henne opp ned slik at hun holdt på å dø av latter, for himmelen og havet byttet helt enkelt plass, og hvert øyeblikk kunne båtene i horisonten falle ned på skyene, sammen med de bitende fiskene og sjøhestene, alt fløt over i hverandre, de øredøvende måkene hang i usynlige tråder, og midt mellom himmelen og havet svevde Lidotsjka selv.

Det er dette som er lykke – kjente, varme armer som aldri vil slippe eller miste deg om så hele verden blir snudd på hodet. Det skulle hun forstå senere. Veldig mye senere.

– Sitt litt her sammen med tante Manja og onkel Kolja, befalte pappa idet han satte Lidotsjka ned i sanden slik at havet igjen var nede og himmelen oppe. Slik det pleide. – Kan du det? Så tar jeg og mamma en svømmetur. Så hun ikke blir helt kokt.

– Bare gå, bare gå, gaulet tante Manja. – Jeg har to barn sjøl, og nå er det tredje barnebarnet på vei, jeg slipper henne ikke av syne. Nyt badet!

– Vi blir ikke lenge borte, lovte mamma skyldbevisst og trykket sitt myke, brennende kinn mot Lidotsjkas. – Gjør som tante Manja sier. Jeg er veldig, veldig glad i deg.

Lidotsjka nikket uoppmerksomt, for tante Manja gravde med en hemmelighetsfull mine i vesken sin og skulle tydeligvis trekke frem noe fryktelig spennende. Onkel Kolja så også spent ut, livet med hans kone var åpenbart fremdeles fullt av ungdommelige, pirrende overraskelser. Men hva har vi her? utbrøt tante Manja med sirkusstemme og forærte Lidotsjka en diger fersken med myk pels, varm og tigerstripete rosa av lyset som hadde fylt den. En bølge dyttet mamma i magen med sin kjølige pote så det kilte i ryggen og skuldrene hennes. Lidotsjka knep øynene igjen og snuste på den kilende ferskenen. Kom igjen, førstemann ut til bøyene, Ninusja! Mamma ristet på hodet og smilte tillitsfullt. Spis, snuppa mi, sa tante Manja kjærlig, onkel Kolja kakket et kokt egg fra den samme vesken mot kneet, og som i en tryllekunst åpenbarte den ene abnormt store oksehjertetomaten etter den andre seg på den utbrettede avisen, samt skiver av ekspropriert spisesalsbrød, små pølser og gjennomgylne druer fra torget. Hun hadde prutet dem ned til åtti kopek, skrøt tante Manja og strøk med samme ubekymrede ømhet først over Lidotsjkas solvarme hode og deretter sin proletarektemanns kortklipte, degenerative nakke. Åh, for en skjønn kone jeg har, Maruska, det er nesten så jeg misunner meg selv …

Kortpustet og med tilfredse små stønn hadde Lidotsjka spist opp nesten halvparten av ferskenen, den klissete saften rant nedover haken og den lubne, solbrente magen – ikke klin det utover, snuppa, etterpå skal jeg vaske deg så du blir rein som et eple, hvor er det mammaen din jobber? Å jaså, gitt! Tegner pappaen din skisser også? Hvor mange rom har dere, da? Hører du, Kolja, jeg sa jo at nordpå får ingeniører treroms med en gang, men ikke pokker om Genka skal gå teknisk videregående, nei, han kan begynne å jobbe på fabrikken med en gang! Så han og familien kan krepere på hybel. Tjener mamma og pappa bra, da? Veit du ikke? Nei, bare spis du, snuppa mi, spis, måtte Gud gi at du får være sunn og frisk, og mammaen og pappaen din også …

Skriket kom plutselig, et nifst skrik med bare én tone – AAAAA! Lidotsjka svelget feil og mistet ferskenen så den ble full av grovkornet sand, rett på det aller beste fruktkjøttet, det var umulig å vaske bort og bare å kaste, så leit, og samtidig kom skriket nærmere og nærmere helt til det nådde en så ekstrem tonehøyde at strandtablået, som til nå hadde vært tegnet på tykt, halvgjennomsiktig glass, mørknet på et blunk og sprakk opp i en spindelvev av livredde sprekker. Sakte som søvngjengere reiste feriegjestene seg fra håndklær og liggeunderlag mens enkelte allerede løp mot vannet og dyttet de andre til side.

AAAAAAA! HJE-E-E-LP! HJE-E-E-LP!

Tante Manja gjorde forskrekket korsets tegn, Herre Jesus, Kolja, gå og se hva som har skjedd, ikke skrik, snuppa mi, det må være noen som har fått solstikk, vi går og ser vi også. Lidotsjka snudde seg hele tiden etter den falne og håpløst fortapte ferskenen. Det kunne ikke falle henne inn å skrike. Hun syntes tvert imot dette var fryktelig spennende.

Pappa sto på kne helt nederst på stranden, en røslig, våt fyr sto som et barn og trakk ham i armen, det var en av badevaktkorpsets muskuløse atlanter, som vanligvis vaglet på et tretårn døgnet rundt, mesket seg med iskrem og flørtet med kvinnelige feriegjester, men stort sett selvfølgelig holdt på å gå fra vettet av kjedsomhet.

– Går det bra med deg, kompis? spurte fyren og skjøt rumpa i de ildrøde badebuksene deltakende ut, og fra den nysgjerrige hopen svarte en bebreidende bassrøst:

– Går det bra! Ser du ikke at noen har drukna!

– Ikke noen – dama hans har drukna, ble bassen korrigert, og pappa, som endelig hadde fått revet armen sin løs fra fyrens grep, ga fra seg et mykt, dempet stønn idet han deiset ned på magen, som et leketøy som noen kommer borti med albuen slik at det faller ned fra sin faste plass.

Badevakten rettet seg opp og kikket rådvill rundt seg, men da brøytet en kvinnelig doktor, hvit og kvikk som en motorbåt, seg skjennende gjennom ringen av feriegjester mens en like hvit og kvikk, men helt ekte motorbåt laget opprørte ringer i vannet der den sirklet rundt ute ved bøyene, og med lydløse plask stupte de andre badevaktene fra båten og ned i de glatte bølgene mens de ropte til hverandre med fjerne, klokkeklare, unge stemmer.

– Huff da, kona har drukna, men sjøl er han hel, lød en halvt bebreidende, halvt misunnelig usynlig stemme, umulig å identifisere i den nakne, svette, summende hopen, og som om han hadde oppfattet disse ordene, reiste pappa seg umiddelbart, også han, i likhet med Lidotsjkas halvspiste fersken, full av tung, gråbrun sand.

Plutselig vendte han ansiktet mot himmelen og truet noen der oppe med knyttneven, en gest fylt med en så urgammel og grusom kraft at den hadde noe umenneskelig over seg. En skøyeraktig, liten bølge ville prøve å innynde seg hos ham og kastet seg for hans rosa, liksom barnlige hæler, men kom plutselig på andre tanker og styrtet tilbake til havet, til sine egne. Pappa lot sine nakne, våte øyne gli over feriegjestene.

– Nei, sa han plutselig helt rolig. – Det er ikke sant. Vi skal gå og spise lunsj nå. Hvor er datteren min?

Lidotsjka rykket sin lille, ferskenklissete hånd ut av tante Manjas grep og styrtet fremover mens hun sank ned i de løse, glovarme massene, og også inni henne ble alt løst og glovarmt. Hun merket tydelig at noe brast i hodet hennes, en rekke små, tette eksplosjoner, som om noen bitte små sikringer ikke hadde tålt belastningen og røk, den ene etter den andre, den ene etter den andre. Helt til alt det som måtte viskes ut, var visket ut.

(Hun snublet ikke over dette minnet før hun tretten år senere så en BBC-dokumentar om en orangutangfamilie, og hannen, som så vidt hadde klart å dra ungen sin ut av en alligatorkjeve, hoppet ned på elvebredden, ulte hest, nesten som et menneske, og løftet den kvestede, døde babyen mot himmelen, dels refsende, dels bebreidende, dels i et forsøk på å forstå. Lidotsjka rynket pannen, hodet ble plutselig sløret av en fettete tåke, som om hun så på verden gjennom brilleglass med fete fingermerker – fremmede briller med fremmede dioptrier, tatt med ved en feiltakelse fra en fremmeds bord. Hun skjønte ingenting. Ingenting.

Etterpå la hannen ungen forsiktig på bakken, og alle orangutangene snuste etter tur på den ubevegelige, kvestede lille kroppen som om de tok farvel før de gikk videre i gåsegang, krumbøyde av evolusjonen, og absurde, siden de på et blunk hadde glemt alt og var lykkelige, for å leve er for dem ensbetydende med å glemme. – Er det ikke sørgelig? spurte Luzjbin og blunket febrilsk, for som alle forsettlig harde mennesker felte han villig tårer over bagateller. Lidotsjka nikket bifallende. Å gråte av medlidenhet hadde hun vent seg av med allerede på skolen, da hun var ni. Har du lyst på en fersken? Luzjbin strakte seg brydd mot fruktfatet, pokker også, han begynte å sippe som en kjerring. Nei, sa Lidotsjka. Beklager. Jeg er allergisk mot fersken.)

Barn er robuste, veldig robuste. Samme hvor mye den voksne Lidotsjka forsøkte å huske sommeren 1985, ikke det som skjedde før, men etter 24. juli, så hun ingenting annet enn et par smertefulle, klare glimt. Det hvite og lyseblå, blomstrete sengeteppet i pensjonatværelset. Pappa som lå i flere døgn med ansiktet mot veggen på sengen ved siden av hennes, og den rosa, forsvarsløse huden som lyste gjennom det rødlige dunet i nakken hans. Og fra flyet – det var første gang Lidotsjka fløy! – husket hun en veldig vakker dame drapert i blått som delte ut flydrops fra et fat, og de var bitte små, bare halvparten så store som vanlige drops, helt forunderlige. Lidotsjka tok ett og sa takk, slik mamma hadde lært henne. Ta flere, lille venn, sa flyvertinnen, og gjennom det vennlige, profesjonelle gliset og påleggstykke laget med underlagskremen Ballett kom helt menneskelige, medfølende rynker til syne. Takk, hvisket Lidotsjka igjen og tok et drops til. Det var spennende å fly, men det var innestengt i kabinen og luktet luftfrisker med furunål og rester av veldig gammelt oppkast. Pappa gråt i alle de seks timene flyturen til Ensk varte. Uten stopp. I seks fulle timer.

Hvem var det egentlig som hadde tatt seg av alle umulige praktiske gjøremål, hvem fremskaffet papirer, hvem kjøpte kiste, og hvem hjalp til med å få fraktet den tvers gjennom hele landet, hvem? Det fikk Lidotsjka aldri vite. Hun fikk ikke være med i begravelsen, men ble igjen hjemme og lekte sindig med dukkene sine under tilsyn av en fåmælt nabokone med strikketøy. Dukkene kokte suppe og gikk på besøk, og Ljolja fra DDR, med det gylne, knirkende håret, giftet seg med haren. Ljolja var faktisk bare litt lavere enn Lidotsjka selv, så mamma hadde sydd om en av Lidotsjkas kjoler til dukken, den hvite finkjolen som hadde fått et grusomt brennmerke på brystet etter en uforsiktig omgang med strykejernet. Mamma hadde skjult brennmerket under et bredt bånd, og nå var Ljolja dømt til evig giftesyke. Hva jobber du med da, Ljolja? Jeg? Jeg er forlovet!

Akkurat idet Lidotsjka skulle til å bestemme hvem som skulle være barnet til Ljolja og haren, valpen med de utstående øynene eller Pinocchio-dukken som kunne bevege på armene, ringte det på døren. Nabokona forsøkte i fire grep (ta av seg brillene, legge fra seg brillene, miste garnnøstet, gni seg på korsryggen) å komme seg opp av lenestolen, men Lidotsjka kom henne i forkjøpet og styrtet hoppende ut i gangen – det er mamma, mamma har kommet, jeg vet det! Nabokona fikk omsider revet seg løs fra møbelets fangenskap og korset seg i smug. Utenfor døren sto en for Lidotsjka helt ukjent kvinne i en helt usannsynlig, foruroligende nattsvart kjole. Hun var veldig vakker, flyvertinnen hadde ingenting å stille opp med sammenlignet med henne. Hun var nesten like vakker som mamma. Bortsett fra at leppene var altfor røde. Uten å verdige Lidotsjka et blikk skjøv kvinnen henne til side og gikk inn.

– Hvor er mamma? spurte Lidotsjka og åpnet munnen, klar til å hyle.

– Hun er død, sa kvinnen helt avslappet, og nabokona korset seg igjen.

– Men pappa, da? Lida visste ikke hva «død» var, og innstilte hylingen inntil videre.

Kvinnens lepper skalv en smule, som om hun hadde tenkt å kysse luften, men ombestemte seg.

– Faren din kommer snart tilbake, sa hun, og nå så hun omsider på Lidotsjka.

Kvinnens øyne var gråblå, gjennomsiktige og glatte, med et komplisert blålig fargespill på bunnen. Mammas øyne var kobberfargede. Kobberfargede og glade, som på en kobberfarget og glad hund. Og hele resten av livet fryktet Lidotsjka aller mest her i verden at hun skulle glemme dette.

– Og hvem er De for en, om jeg tør spørre? kom det fra nabokona, som omsider hadde dukket frem fra mørket, og som til nå mistroisk hadde betraktet det doble perlekjedet rundt den mystiske gjestens hals. Perlene var store og nøye utvalgt, og holdt sammen med den bemerkelsesverdige beskjedenheten som kan observeres i veldig dyre og helt upretensiøse gjenstander.

De er sikkert kunstige, beroliget nabokona seg selv, hun var spesialist i varekunnskap og en åndfull, pensjonert misunnerinne. Men håpet var forgjeves, for dette var ekte, grårosa havperler, tålmodig avlet frem i østersens myke, levende mørke. I grunnen var alt Galina Petrovna Lindt eide, ekte, og alltid av aller beste og dyreste kvalitet. Bortsett fra hennes eget liv, men det var det gudskjelov ingen som visste.

– Hvem jeg er for en? sa Galina med øyenbrynene hevet i medlidenhet, som om nabokona var gal som ikke kjente igjen gudsmoderen hvis portrett hang på æresplassen i hvert eneste hus, bølgete av dampen fra røkelsen som folket i sin kjærlighet brente, og den evig putrende samovaren. – Hvem jeg er for en? Alvorlig talt?

Da forduftet nabokona på et blunk og trakk seg tilbake til sitt stusselige liv i en trang ettroms med kantete, bondske sjablongmønstre på hvitkalkede vegger.

– Kom, sa Galina Petrovna og dyttet Lidotsjka mot døren som ingen hadde hatt vett på å stenge. Og Lidotsjka trådte lydig over terskelen og ut av sitt eget liv.

Hun forsto det ikke med en gang, men etter hvert gikk det opp for Lidotsjka at det var farmoren hennes som hadde arvet henne.

Bestemoren skulle tiltales Galina Petrovna eller De. Lidotsjka forsøkte å kalle henne «bestemor Galja», men det fikk hun ikke lov til: For det første høres det altfor bondsk ut, og for det andre kan folk tro at du har hundre bestemødre og problemer med å skille dem fra hverandre. Sant nok, Lidotsjka hadde verken hundre bestemødre eller hundre bestefedre. Mormor og morfar holdt til på mammas og pappas soverom, og av og til tok mamma dem ned fra veggen og lot en finger gli kjærlig over den svarthvite mannen i uniform og kvinnen som sto med en lett, lubben og tilsynelatende munter hånd på ektemannens kapteinskulderklaff. Kvinnen hadde et krøllete hår, et langt halskjede og smilehull i kinnene, og mannens barter minnet om en liten, gretten børste. Her, Berberiska, pleide mamma å si, er mammaen og pappaen min, morfaren og mormoren din. Hvor er de nå? spurte Lidotsjka, og som om det var et eventyr visste hun på forhånd hva som kom, og frydet seg på forhånd, slik alle barn fryder seg over tingenes en gang for alle fastlagte tilstand. Langt, langt herfra, på et vidunderlig, eventyrlig vakkert sted, sa mamma trist og tenkte på en blanding av paradis, Det fjernøstlige militærdistrikt og den nedsnødde broen som en uforstandig, storøret soldat stupte ned fra etter å ha sovnet bak rattet på lastebilen, og i sin siste, bisarre drømmesøvn dro med seg både den gjennomfrosne militærtroppen på lasteplanet, kapteinen som hadde bedt om skyss ut av byen Bikin, og kapteinens kone, som selv i døden trykket til sitt bryst en bordlampe med varm, solgul skjerm som hun hadde fått kjøpt i en militærforretning.

– Men hvorfor kommer ikke mormor og morfar og besøker oss? Lidotsjka trakk mamma utålmodig i armen, som om hun fornemmet at mamma ikke måtte tenke for lenge på isen som sprakk opp under hjulene, og det svarte vannet som lydløst av kulde kom flyvende mot passasjerene. Men hvorfor, svar da, hvorfor? Fordi de er veldig langt borte, Berberiska. Men skal vi reise til dem? Selvsagt, lovte mamma alvorlig. Først jeg og pappa, og så du. Men det blir veldig lenge til. Om tusen millioner år? Lidotsjka mistet nesten pusten av det svimlende tallet. Enda lenger! lovte mamma og reiste seg fra puffen som lignet et jordbær av plysj på tykke føtter. Men kom, så går vi og lager smultboller! Lidotsjka jublet og sang over utsiktene til å få styre med mel og duften fra et nyåpnet syltetøyglass, og mormor og morfar kom opp på veggen igjen. De lignet ærlig talt ikke mye på ordentlige besteforeldre.

Men Galina Petrovna – hun lignet ikke på noen i det hele tatt!

For det første bodde hun helt alene i en enorm leilighet som lignet på slottet på bildet i den store, knitrende boken med Charles Perraults eventyr.

For det andre var det forbudt å løpe, hoppe og rope i leiligheten. Eller rettere sagt var disse aktivitetene forbudt overalt, men ekstra forbudt inne i leiligheten.

For det tredje kom det hver morgen en spesiell dame ved navn Marvanna, som skiftet til forkle og ryddet i alle værelser med en robots sjelløse og tause rutinemessighet. Når mamma gjorde husarbeid, pleide hun alltid enten å være sinna eller synge. Dessuten laget Marvanna hver dag noe nytt og ferskt å spise, og restene fra gårsdagens lunsj eller middag helte hun over i spesielle kjeler som kaltes matspann. Matspannene tok Marvanna med seg når hun gikk. Hun snakket aldri med Lidotsjka, som om hun ikke eksisterte.

– Hva skal Marvanna med all den maten? brast det ut av Lidotsjka. Hun var nødt til å spørre Galina, selv om hun utmerket godt kjente til nysgjerrige Varvara som stakk nesen i ting hun ikke hadde noe med og fikk den revet av. Hun fikk ikke lov av mamma og pappa til å plage fremmede voksne med spørsmål. Men hvis det ikke lenger fantes noen ikke-fremmede voksne å spørre, da gikk det kanskje an likevel?

– Hvilken mat? spurte Galina Petrovna tankespredt og forundret da hun fikk revet blikket løs fra fjernsynet. – Å ja … den, ja. Jeg vet ikke, kanskje hun tar den med til barnebarna.

Lidotsjka tidde mens hun prøvde å forstå.

– Er Marvanna vår felles bestemor?

Da dukket Galina Petrovna omsider opp fra spillefilmen Armbåndet 2. En idiotisk hest! Det ble virkelig ikke laget noen gode filmer lenger.

– Hvor har du det fra at Marja Ivanovna er vår bestemor? Og ikke pill på lenestolen. Den kan bli ødelagt.

Lidotsjka sluttet lydig å stryke over det fløyelsaktige stoltrekket. Marvanna kom hver dag og laget mat, ryddet, redde senger og vasket klær. Hun tok vare på Lidotsjka og Galina Petrovna slik en bestemor skal. Og som det nettopp hadde kommet frem, hadde hun barnebarn, som fikk det som Lidotsjka og Galina Petrovna ikke spiste opp. Altså måtte Galina Petrovna og Lidotsjka også være Marvannas barnebarn, ja til og med hennes yndlingsbarnebarn. Lidotsjka så ikke et eneste hull i sitt logiske resonnement. Alt stemte. Gjorde det ikke?

Galina Petrovna trakk irritert på skuldrene.

– Hodet ditt er fullt av sprøyt! Marja Ivanovna er hushjelpen min. Gå heller og les eller tegn. Kan du i det hele tatt lese?

Lidotsjka klatret fornærmet ned fra lenestolen. Lese kunne hun. Det hadde hun kunnet veldig lenge. Inni seg, til og med!

Men det rare var at før hadde ikke Lidotsjka hatt noen anelse om at Galina Petrovna så mye som eksisterte. Det var ubegripelig. For enten har du en bestemor, selv om hun kanskje bare henger på veggen, eller så har du ingen bestemor. Selvsagt hadde hun kunnet avkreve pappa en forklaring, men av en eller annen grunn kom han ikke, selv om Galina Petrovna hadde sagt at han skulle det. Lidotsjka hadde en vag fornemmelse av at pappa hadde vært til stede den første natten hun tilbrakte hos Galina Petrovna (det ble redd opp til henne på en skinnsofa, som føltes som en levende elefant under fingrene hennes), han hadde stått på kne og vugget frem og tilbake ved siden av sofaen mens han klynket tynt som en valp, og selv gjennom søvnens tykke lag kjente Lidotsjka den velkjente, varme duften av pappa, en vidunderlig blanding av tobakk og en eau de cologne som mamma pleide å si at luktet som laurbærbladet i suppa, og noen ganger kalte hun til og med pappa for Laurius.

– Laurius, hvisket Lidotsjka og vred på seg på den uvante puten. Den var for myk. Mamma pleide å si at det ikke var bra å sove mykt. Pappa ble brått stille.

– Sov, vesla mi, sov, lille harepus, hvisket han mens han med usynlige, blinde hender forsøkte å famle seg frem til Lidotsjka mellom sofautløperne. – Men det er jo ingen som har tatt ut flettene dine, bestemor har ikke husket på det, men ikke bli sint, hun kommer nok til å lære, skal du se …

Lidotsjka prøvde uten hell å få de tunge øyenvippene fra hverandre. – Hvor er mamma? spurte hun med en stemme som var misfornøyd og frynsete av søvndrukkenhet. – Hent mamma … Pappa tidde, som om han samlet mot til å si noe, men så plutselig boret han sitt digre, brennhete ansikt inn i Lidotsjka slik at hun kjente tennene hans hakke og hoppe gjennom det tynne pysjamasstoffet.

– Slutt med det hysteriet, Boris, befalte Galina Petrovna, som helt ut av intet kom til syne i døråpningen. I en spøkelseshvit nattkjole og en morgenkåpe dekket av fæle silkedrager. – Du oppfører deg som en kjerring.

Pappa løftet på hodet, og Lidotsjkas pysjamas var helt våt der han hadde grått.

– Du har alltid hatet henne, sa pappa stille. – Alltid.

Galina Petrovna forsvant med et skuldertrekk, og så forsvant pappa også, han smeltet bort i den langsomme natteluften i samme øyeblikk som Lidotsjka snudde seg over på den andre siden og ikke lenger klarte å kjempe imot det kjærlige presset fra søvnen som strømmet mot henne fra alle kanter …

Om morgenen var ikke pappa å finne noe sted, og Lidotsjka ble gående rundt og slenge, subbende med de nakne hælene i den fremmede leiligheten, helt til hun traff på Galina Petrovna, som sto ved vinduet i en tett tobakksglorie – og mamma hadde aldri røykt. Pappa røykte, men ikke mamma.

– Hvor er pappa? spurte Lidotsjka dystert.

Galina Petrovna snudde seg. Det var en merkverdig sigarett hun holdt mellom fingrene. Så lang.

– Han har dratt, sa hun.

– Og mamma, da?

– Mamma er død.

Lidotsjka tidde mens hun prøvde å ta inn over seg denne umulige skjebnen.

– Jeg vil hjem, sa hun.

– Dette er hjemmet ditt nå.

Det var ikke sant, og det visste både Lidotsjka og Galina Petrovna utmerket godt. Men de hadde ikke noe valg. Så fra nå av bodde Lidotsjka og Galina Petrovna sammen.

Det første Galina Petrovna gjorde, var å ta med Lidotsjka til legen. I en lang, hvit bil med det velflytende navnet Volga. Galina Petrovna satt selv bak rattet, og det var merkelig, for i Lidotsjkas gamle tilværelse var det bare snille onkler med store, ru never som kjørte bil, nemlig taxisjåfører. Og mammas øyenbryn ble høye og indignerte når hun så neglene deres og viste Lidotsjka hva som skjer om man ikke vasker hendene før man spiser. Neglene var svarte, sprukne og ukultivert lagdelte. Bussene kjørte helt av seg selv. Men der kunne man til gjengjeld stikke nesen inn i en innestengt saueskinnspels eller røre ved kanten på en fremmeds knitrende, fargesterke finskjørt når ingen så det. Lidotsjka likte busser.

Galina Petrovna plasserte Lidotsjka, morgenfrisk og oppstaset som en dukke, i forsetet og festet henne stramt med sikkerhetsbeltet, som om hun knyttet et bånd rundt en festlig blomsterbukett. Ikke vri på deg, befalte hun strengt mens gaten kastet seg mot dem som en gledestrålende valp, lett, glatt og full av lange skygger og blendende, solgrønne kvadrater. Den hurtige, nærmest tangentlignende rekken av lyktestolper som ble avløst av trestammer og trestammer som ble avløst av speilblanke vinduer, gjorde Lidotsjka kvalm nesten momentant. I Volgaen luktet det sterkt og søtt av bensin og Galina Petrovnas parfyme, en uutholdelig og tett duft, som ripssyltetøy som frekt presser på for å sprenge glasset når det står for varmt. Det var Diors Poison, en duft som ennå hadde til gode å bli legendarisk og fremdeles var en nyhet, oppsiktsvekkende selv i Paris, der den ble lansert i 1985, samme år som denne Volgaen gled gjennom Ensks gater og Lidotsjka satt fastspent til setet og dinglet med føttene og prøvde å rekke ned til det buldrende gulvet med sandalene. Forgjeves. Lyktestolpe, trestamme, vindu, sving. Trestamme, vindu, sving, lyktestolpe.

Galina Petrovna hadde betalt tre hundre rubler for Poison-parfymen. Tre hundre! Det var mer, mye mer enn det mange av borgerne i det enorme sovjetiske riket tjente i måneden. Men jo mer man bruker, jo mer penger får man, det er en meget enkel og meget forståelig regel. Og dessuten, hvem bestemmer hvor mye en unse lykke koster, og i hvilken pengeenhet skal man måle lyden av den glassaktige cellofanen som flerres opp, flerres opp og glir av den grønne, kanskje til og med malakittgrønne esken? Den lillablå flakongen, rund og glatt som et ungpikebryst. Den fint tilslipte korkens gjennomsiktige prisme. Galina Petrovna førte den kjølige, duggvåte flakonghalsen over sin egen varme, pulserende hals. Honning fra appelsintre, bringebær, ambra, opoponax og koriander. For å utvinne opoponaxharpiks må man påføre Ferula opoponax-planten et dødelig sår. Denne urtens tårer og blod dufter av krydder og den reneste gift. Jeg tror ingen andre i denne hersens Sovjetunionen har slik parfyme, mumlet den trofaste Norotsjka, Ensk-elitens hemmelige leverandør og en liten rotte på svartebørsens og diplomatiets store veier. De tre hundre hun fikk av Galina Petrovna, puttet hun i sin stilige håndveskes rosa, halvåpne gap med en naskers hurtige, rutinerte håndbevegelse, som om hun skulle ha stappet dem i bh-en, noe som verken rimte med Norotsjkas intrikate, figursydde, importerte antrekk eller med en blasert, rik dames slepende og skjødesløse manerer.

Bilen gjorde et lite hopp idet den traff et forrædersk oppstikkende kumlokk, og det var bare så vidt Lidotsjka klarte å svelge unna den digre ullklumpen med oppkast som var på vei opp. Det lukter, klagde hun, nærmest til seg selv, uten særlig håp om å bli hørt. Galina Petrovna bøyde seg til siden og strakte sin kraftige arm over henne (nå ble stanken av Poison og bensin til å ta og føle på, som om noen hadde dyppet Lidotsjka til halsen i blekksvart, søtt kliss), og listig som en katt stakk den hurtige gateluften en stram, kjølig pote inn gjennom vinduet og traff Lidotsjka forsiktig på leppene og den runde, svette pannen. Det ble straks litt lettere å puste. Til gjengjeld fikk den farlige og monotone reglen – lyktestolpe, trestamme, vindu, sving – straks følge av en truende, brusende larm. Alle lydene som fór gjennom byen og desperat forsøkte å overdøve hverandre, prøvde nå å presse seg inn gjennom vindussprekken samtidig, men de ble naturligvis sittende fast og hylte derfor videre i et nå fullstendig vanvittig og ulidelig toneleie.

For å tenke på noe annet prøvde Lidotsjka å feste blikket på Galina Petrovna, men også hun var ulykkeligvis i uopphørlig, nærmest mekanisk bevegelse. Under det surmelkfargede skjørtet gikk de sterke knærne som et stempel, som om Galina Petrovna med sine usynlige fotsåler bearbeidet en gjenstridig fiende. Høyre hånd (den ene fingeren var prydet av en stor, moden cabochonrubin) grep stadig vekk etter en stang som stakk rett opp av gulvet, og hver gang lød en rovdyraktig knasing, som om et usynlig, men viktig bein hadde brukket, bilen svarte med et klagende brøl, og Galina Petrovnas hånd vendte tilbake til rattet og fullførte dets flytende svingebevegelse. Det lignet en underlig, mekanisk dans, uutholdelig både for tilskuerne og danseren, og spesielt pinefull var bevegelsen Galina Petrovna gjorde med hodet når hun kikket i hvert av de tre speilene etter tur, oppe, til venstre og til høyre, og hver gang skalv de kobberbrune, markante krøllene over pannen hennes og falt i et hundredels sekund ut av den felles takten.

På et tidspunkt kom denne intrikate rytmen i resonans med den uopphørlige flimringen utenfor vinduet, lukten i bilen ble sterkere og lyden nesten høytidelig, øredøvende høy, som korsang. Lidotsjka, som nå forsto at det var for sent, prøvde selvsagt likevel å få armene løs fra sikkerhetsbeltet eller i det minste knipe igjen øynene. Ikke vri sånn på deg, sa jeg, befalte Galina Petrovna sint idet det hvinte i bremsene, og så – huhei! – kastet Lidotsjka opp.

Kjolen (som var lyseblå og nyinnkjøpt, med atlaskbelte og en fint plissert volang på skjørtekanten) tok nesten ikke skade, men de hvite sukkertøydekorerte sokkene måtte Lidotsjka hulkende vaske på poliklinikkens toalett under Galina Petrovnas oppsyn. Herregud for et barn! Skyll dem bedre. Og nå må du vri opp ordentlig. Du holder feil. Du gjør alt feil! Galina Petrovna rev de tilsølte sokkene ut av hendene på Lidotsjka, og på en-to-tre hadde hun vridd dem opp over vaskeservanten. Cabochonen på fingeren hennes fanget opp strålen som snodde seg ned fra kranen, og kastet sitt frigjorte, våte og flammende blodrøde lys ut over hele rommet. Glatte, rosa lysglimt for i fullt firsprang over de flislagte veggene før de forsvant. Skyll munnen, befalte Galina Petrovna, og Lidotsjka lot lydig en kjølig, klorduftende vannkule sirkulere i munnen. Og så slapp hun den fri. Hun fjernet en tråd med bittert, seigt spytt fra haken. Hun var ikke lenger kvalm, bortsett fra en bitte liten smule som fremdeles snurret i magen. Og det var i grunnen mer fordi hun skammet seg. Galina Petrovna rullet sammen sokkene til en stram, fuktig ball og kastet dem i vesken. Kom, så går vi, befalte hun. Og så gikk de.

Den kvinnelige legen lignet en marengs, rund, hvit og satt sammen av to sukkerknasende, lette halvdeler. Men se, for en dukke som kommer til meg, sa hun slepende med den erfarne barnelegens søtladne stemme, også den bensindunstende, og satte seg på huk foran Lidotsjka. For sikkerhets skyld rygget Lidotsjka unna, siden hun regnet med at det ville komme noe fælt, som en spatel eller en sprøyte – det var åpenbart at man ikke kunne vente seg noe godt fra et menneske som snakket slik. Men legen kjente på Lidotsjka med glatte fingre, rutinert og forsiktig, si a-a-a, flink jente, løft på armene, bra, og nå skal vi lytte på deg. Stetoskoprundingen var så iskald at det føltes som om en mengde urolige, kilende maur løp glovarmt og geskjeftig over huden hennes. Lidotsjka trakk de nuppete skulderbladene unna med et fnis. Hold pusten, befalte legen alvorlig, og nå kan du puste. Lidotsjka fniste en gang til, og Galina Petrovna hevet pekefingeren irritert.

– Jentungen er frisk som en fisk, avgjorde den sukkersøte legen til slutt før hun hjalp Lidotsjka på med kjolen. – Og helt nydelig, hun er jo Dem opp ad dage, Galina Petrovna. Er det noe konkret De er bekymret for? Kanskje Lida spiser eller sover dårlig? Det ville ikke være noe rart etter det hun har vært igjennom. Hvordan føler De Dem selv? Legen senket stemmen taktfullt, som om hun bød Galina Petrovna opp til en runde medrivende verbal vals. Som så mange nomenklaturaleger ble hun fordummet av å tilbringe mesteparten av dagen med å oppvise godt betalt begeistring for høytstående pasienter, og det eneste som hindret henne i å gå fra vettet, var sladder.

Galina Petrovna trakk irritert på skuldrene. Hun hadde ikke tenkt å sladre, aller minst om seg selv.

– Jeg er frisk som en fisk, bet hun legen av. – De behøver ikke å bekymre Dem for meg. Men barnet skal De undersøke ordentlig. Kanskje hun har innvollsorm?

– Innvollsorm, hva er det De sier, Galina Petrovna!

Det var nesten så legen ble en smule fornærmet på vegne av Lidotsjka, som satt der på stolen og dinglet med sandalene. Volangen på den lyseblå kjolen bar fremdeles en forrædersk oppkastflekk, og det begynte å svi litt i den venstre hælen. – Jentungen er gudskjelov også frisk som en frisk. Vi kan selvfølgelig ta prøver hvis De vil, men …

En tilårskommen sykesøster med stenansikt kom frem fra bak et skjermbrett som om ordet «prøver» hadde brakt henne til live.

– Olga Valerjevna, skriv en rekvisisjon. Avføring til analyse for ormeegg. Lidija Borisovna Lindt. For faren din heter Borja, ikke sant, Lidotsjka? Lidotsjka rakk ikke å nikke engang før Galina Petrovna reiste seg, tok henne i armen og gikk ut av kontoret uten å si farvel.

– For noe sprøyt, sa sykesøsteren uventet morskt til den stengte døren. – Innvollsorm. Som om hun hadde dratt med seg en kattunge fra søppeldynga hjem.

Den nedspydde Volgaen ventet på dem ved siden av vaktboden der Galina Petrovna hadde parkert, glohet av solsteken, men omhyggelig rengjort innvendig. Vaktmannen hadde gjort en god jobb, en munter, tykk gubbe som var satt til å beskytte den eksklusive poliklinikken mot ordinære borgere og deres helt uinteressante magesår og bihulebetennelser. – Huff da, ble du bilsyk, loppa mi, sa gubben medfølende til Lidotsjka og stakk til henne en berberiskaramell som etter et lengre opphold i uniformslommen hans nesten helt hadde mistet sin opprinnelige form. Ør og overveldet av det nye møtet med Volgaen og det mystiske ordet «innvollsorm» mumlet Lidotsjka lydig takk, en ferdighet fra den pedagogiske kornbingen som moren hennes hadde fylt så rikelig at den aldri ville gå tom.

– Er dette barnebarnet til Lazar Jositsj? spurte vaktmannen kjekt og prøvde å stryke Lidotsjka over den glovarme issen, men Galina Petrovna rykket Lidotsjka raskt vekk fra de kjærlige hendene og stakk i stedet til mannen en trerubel for at han skulle klappe igjen og ikke bli altfor nærgående.

Først smalt den ene og så den andre døren igjen, og så befant Lidotsjka seg nok en gang i bilens uutholdelige indre, i den stanken hun nå allerede kjente, iblandet lukten av varm plast, klor og ferskt oppkast.

– Hvem er Lazar Jositsj? spurte hun mens hun prøvde å puste gjennom munnen og ikke rørte seg av frykt for å tirre den livlige oppkastklumpen som hadde gjenoppstått inni henne.

Galina Petrovna hevet øyenbrynene en smule og så på Lidotsjka med en uventet respekt, som om Lidotsjka var et veldig voksent og veldig modig menneske.

– Lasarus Iosifovitsj Lindt, akademimedlem, nesten messet hun, sakte og ubegripelig, og det var selvsagt ingen forklaring for en femåring, og ingen forklaring i det hele tatt, men noe midt imellom et trylleformular som skal utrydde et minne, og en bønn som skal besverge demoner. Lidotsjka gapte uforstående. – Farfaren din.