Innvielsen

... på verdens tak ...

Pyramideforlaget

Bodil Storm

Bodil Storm

INNVIELSEN ...på Verdens Tak...
Pyramideforlaget 2005

Copyright © 2005 Bodil Storm

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as
ISBN 978-82-931-6730-3 (epub)
ISBN 82-996670-3-8 (trykk)

Omslagstegning, Tove Kristiane Storm Tilretteleggelse, Art Direction, Oslo.

Pyramideforlaget
0287 Oslo.
Telf; +47 22563963
E-mail: bstorm@online.no
www.pyramideforlaget.net

Innhold:

Innledning

Kap.1. Pentagramkodexen

2. Kartet

3. Reisen

4. Tibet

5. Klostret

6. Den Karmiske Sirkel

Den Første Kodex - Godhet

7. Torturen side

8. Bak Tidslåsen

9. DinZer

Den Andre Kodex – Renhet

10. Nomadene

11. Tilbake til Lhasa

Den Tredje Kodex - Kjærlighet

12. Den Forbudte By

Den Fjerde Kodex - Visdom

13. Hjemkomsten

Den Femte Kodex - Sannhet

14. Femstjerneinnvielsen

”For oss troende fysikere, er adskillelsen mellom fortid, nutid og fremtid bare en illusjon, om denne måtte være aldri så påtrengende.”

Albert Einstein

..sitat fra ”Livets Magiske Vev”
av Rune Amundsen

”Intet sted i Universet har vi funnet de religiøse forestillingene i den grad ute av virkeligheten, og med slik en makt som på Jorden.”

...sitat fra ”Jordens Fjernhistorie i nytt lys”
av Rune Øverby

”Infinite Love is the Only Truth
...everything Else is Illusjon.”

David Icke

Innledning

Den aller siste gang jeg så min oldefar i live, var jeg 10 år. Han var for meg en både skremmende og mystisk figur. Tynn som en sytråd, med langt grått hår og skjegg, stavret han seg frem på krokete bein, og var nesten blind.

Søren hette han, og var båtbygger i Nord Norge. Her hadde han levd innerst i en trang fjord, og fått tre barn med min oldemor. Den ene av dem ble min bestemor. Han hadde bygd sine nordlandsfæringer, helt til han i en alder av 99 år ble så blind, at han ikke kunne slå inn en spiker.

Naboene kalte ham bare for amerikaneren. Antakelig fordi han snakket litt annerledes, og mye rarere enn de andre der i verden, eller fordi han liknet på bildet av den amerikanske president George Washington, som hang over sengen hans.

Helt i fra jeg var 6 år hadde jeg feriert hos min bestemors søster og hennes mann i Bindal, hvor også min gamle oldefar bodde.

Jeg som var født under krigen, hadde tilbrakt mine to første leveår der, fordi det var mye tryggere for mor og barn og bo på landet, ble det sagt.

Da jeg var 6 år fulgte min bestemor meg til hurtigruta, hvor jeg med en lapp med navn og adresse i et snøre rundt halsen, fikk reise til Bindal med noen vi kjente. Slik var det før i verden. Folk var snille og stolte på hverandre.

Om min oldefar er å si, at helt i fra jeg kom til gården som seksåring, syntes jeg han var en skummel type. Især hadde han rare øyne. Jeg forstod jo ikke den gangen at han hadde grå stær, og at det var derfor han stirret så lenge og så rart på alle, gjennom sitt grå ”slør”.

Til å begynne med var jeg rett og slett redd ham, men etter hvert ble han litt mer spennende enn skummel.

Mest fordi han fortalte meg morsomme historier, men også fordi han lekte med meg på en hemmelig måte. Vi lekte noe som han kalte ”Tampen Brenner”.

Det gikk ut på at han gjemte småting, som han fikk meg til å lete opp. Noen ganger var det godteri, andre ganger steiner og skjell som han hadde satt sammen til rare dyr og merkelige vesener, og en gang i blant var det ekle ting. En gang en slimete død padde.

Jeg var aldri helt sikker på om han var blid eller sint, eller bare skummel. Sånn som når han plutselig satt et sted og var helt stille, og først så ut som han var død, før han gjorde en brå bevegelse som skremte vettet av meg.

En gang da jeg skulle begynne i tredje klasse til høsten ville han vite om jeg var flink på skolen, og om hva jeg skulle bli når jeg ble stor.

Jeg fortalte at jeg hadde tenkt å bli misjonær. Da tok han tak i meg og filleristet meg, og slapp meg ikke før jeg hadde sverget på at det skulle jeg altså ikke bli.

En ettermiddag, det var forresten på min 10 års dag, mens alle sov sin etter lunsj søvn, noni, som de kalte måltidet rundt klokken tolv, kom han stavrende mot meg.

Jeg satt som vanlig under det majestetiske rognebærtreet, som sikkert var mange hundre år gammelt, og leste.

Den aller kjedeligste timen på dagen var etter lunsj. Jeg brukte å bønnfalle de voksne om å la være å legge seg til å sove midt på dagen.

Men til ingen nytte. De bare lo av meg, og ba meg lese lekser eller noe slikt.

Lekser i sommerferien! Nei takk, da var det bedre med stjerner og planeter. Og det var en slik bok jeg leste i akkurat den ettermiddagen

”Jasså, du sitter her og leser,” pep oldefar med sin gammelmannsrøst og satte seg ned ved siden av meg under treet. Jeg skvatt litt med det samme.

Han hadde blitt så veldig mye gamlere i det siste, og gikk som regel bare rundt og surret, og var halvblind og mumlet rare ting i skjegget.

Vi hadde ikke lekt ”tampen brenner” på mange år, og historiefortellingene var det blitt helt slutt med. Han var blitt så veldig rar og hes i stemmen.

”Hva leser du?” Han la hånden sin over boken, og luktet kamferdrops.

”En bok om stjernene på Himmelen,” svarte jeg og kastet et fryktsomt blikk opp i hans gråhinnede øyne. Han nikket ettertenksomt. ”Jeg visste nok at du ville bli klok. Se her,” sa han og drog en flat mappe eller en pung av selskinn opp av lommen.

”Den er til deg. Den er en hemmelighet mellom deg og meg, en sånn ”tampen brenner” ting, som du ikke må vise frem til en levende sjel. Lover du meg det!” Han så strengt på meg med sitt nærsynte blikk, og la den flate mappen i mine hender.

Jeg svelget nervøst og nikket. ”Jeg lover.”

”Nei du skal sverge! Du skal sverge at du ikke åpner den før du er blitt voksen.”

Med skjelvende hender, viste han meg at pungen var sydd igjen med skinntråd hele veien rundt.

”Da kan du klippe den i stykker og se på innholdet. Men ikke før du har blitt helt voksen, skjønner du det.”

Han tok hånden min, la skinnpungen i min åpne håndflate, og la sin egen knoklete hånd oppå min. Og så måtte jeg gjenta etter ham:

”Jeg lover og sverger å passe på mappen, og holde den hemmelig i over tjue år.”

”Greier du det?” Jeg nikket. Det var ikke det spor vanskelig for meg. Jeg som var enebarn og bodde hos min bestemor, kunne ha alt jeg ville hemmelig. Ingen rørte mine ting.

”OK, we have a deal!” sa han på amerikansk, kysset meg på pannen og gikk sin vei.

Samme høst var han død.

”Langt borte ligger et høyt fjell...

Hvert tusende år besøker en liten fugl fjellet, og kvesser nebbet sitt på toppen.

Den dagen fjellet er slitt ned til grunnen, er det første sekundet av evigheten gått.”

…gammel arabisk legende…

Kap.1 Pentagram-Kodexen

En lys og vakker sommernatt i mai, hadde jeg en merkelig drøm. Eller var det en drøm? Jeg vet ikke.

Da jeg åpnet øynene var taket over sengen min gjennomskinnelig.

Gjennom et stort hull kunne jeg se rett opp i himmelen. Jeg ville reise meg opp, men ble øyeblikkelig omskapt til en liten ball av lys, og ”sugd” ut gjennom hullet i taket.

Hurtigere enn lynet for jeg ut av jordatmosfæren, ut i Universet, forbi stjerner og galakser, gjennom dimensjon etter dimensjon, i en fart som overgikk mitt begrep om tid.

Jeg fløy på en linje av lys, eller på en slags tankestrek, mot et bestemt mål. Jeg var ikke verken forvirret eller redd, bare avslappet og fullstendig rolig, så jeg lot meg bare fare av sted.

Med ett stoppet ferden, og jeg befant meg plutselig midt inne i et endeløst og stort rom, uten vegger eller tak. Ikke noe gulv heller, for den saks skyld. Jeg følte meg veldig lett der jeg svevde rundt.

Til å begynne med så jeg ingen ting. Alt var bare lyst, skinnende lyst.

En lang stund hang jeg i luften og glippet med øynene mot det sterke lyset. Helt til det etter hvert dempet seg litt, og jeg kunne begynne å skjelne konturer og bevegelser.

Lysende skyer var det som beveget seg rundt hverandre. I alle fall så de slik ut. Helt til øynene mine greide å fokusere på den bevegelige massen rett foran meg.

En ubestemmelig masse, som så ut til å være et slags vesen, som etter hvert ble til tre. Tre hvitkledde vesener i menneskeskikkelse, som satt ved siden av hverandre, ved noe som liknet et langt lysende bord.

Foran seg på bordet, eller rettere sagt på lysplanet, lå en stabel med noe som liknet datadiskettpinner, en stempelpute med et lysende stempel, og et kart. Skikkelsene som nå hadde tatt form som vakre androgyne lysvesener, smilte og nikket til meg.

”Hvor er jeg?” jeg stirret undrende på vesenet som satt i midten, og som jeg telepatisk visste var Universets innvielsesmester Melkiezedek.

”Er dette det Himmelske Bibliotek, det som kalles det Akashiske Plan?”

Mesteren ristet på hodet; ”Dette er et guddommelig kodexplan; Den indre verdensstyrelses Kosmiske Grunnlovsplan.”

Etter en evighet eller et sekund, reiste mesteren seg, trykket stemplet godt ned i den lysende stempelputen, og satte det bestemt i min panne, midt mellom øynene.

Deretter satte han diskettpinnen inn i stempelhullet, og lot den stå der en stund, til informasjonen var lagret. ”Pentagramkodexen” sa han, og stirret meg dypt inn i øynene.

Før de tre forlot meg, viste de meg kartet. Et kart over Tibet, med et lysende avmerket punkt. Hvor på kartet dette punktet var plottet inn, rakk jeg ikke å se, før alle lysvesenene oppløste seg og var borte. Og med dem forsvant både diskettpinnen, stempelet og kartet.

Da jeg våknet var det fremdeles mørkt. Jeg lå med den ene hånden over pannen, hvor jeg innbilte meg at jeg kunne kjenne konturen av en femtagget stjerne.

Jeg var der og da helt sikker på at diskettpinnen hadde etterlatt en femstjerne i min panne, og at den mystiske Pentagramkodexen var lagret inn i mitt tankesystem. Slik oppfattet jeg det hele.

Selv om det bare hadde vært en drøm, var det en overmåte spennende drøm. En merkelig drøm, som fikk meg til å halvdrømme videre om Tibet.

Det mystiske landet på verdens tak, som nesten ikke slapp turister inn, og som aldri hadde vært noe reisemål for meg. Jeg ristet litt uforstående på hodet. Dit skulle altså ikke jeg.

Kap.2 Kartet

I dagene som fulgte, tenkte jeg stadig på den merkelige drømmen om Pentagramkodexen. Ordet hadde brent seg inn i hukommelsen.

Jeg visste at pentagrammet var et annet ord for femstjernen, men ordet kodex var jeg usikker på. Helt til jeg bladde opp i ordboken, hvor det stod at kodex betyr ”instruksjon, gamle lover og forordninger.”

Jeg ristet på hodet og kunne ikke helt forstå hvorfor jeg hadde drømt noe så merkelig. Vel var jeg vant til å drømme rare ting. Men denne drømmen hadde vært helt usedvanlig. Jeg gikk ut i fra at det hadde vært en slags meldingsdrøm, et forvarsel om at noe ekstraordinært skulle skje.

En uke etter drømmen fikk jeg en katalog i posten. ”Bli med til Tibet...en eventyrreise på verdens tak”, stod det på første side. Ja vel, tenkte jeg, og måtte le litt. Det var ikke første gang Universet omgjorde en beslutning som jeg hadde tatt, og som ”de der oppe” var uenige i. Altså skulle jeg til Tibet allikevel.

Litt usikker var jeg allikevel. Nei, jeg var veldig usikker. Men da 13 av mine tidligere kursdeltakere henrykt meldte seg på, smittet entusiasmen over på meg. De mente alle at dette skulle bli helt fantastisk, så da blir det vel det da, tenkte jeg og lot meg henrykke.

Men etter den første opprømthet, begynte tvilen å melde seg. Skulle jeg virkelig lytte til en drøm hvor jeg fikk stemplet en femstjerne i pannen, et kart over Tibet, samt en diskettpinne som hadde lagret dette merkelige ordet; Pentagramkodexen i pannehullet.

Var ikke det litt langt å dra for en drøm, for ikke å snakke om temmelig idiotisk. Men turen var bestilt, og jeg kunne ikke godt la de andre reise av gårde uten meg.

Det var jo jeg som hadde satt det hele i gang, så jeg fikk bite tennene sammen, og begynne å motivere meg selv.

Noen dager før avreise ble jeg ringt opp av en ukjent mann, en amerikaner som ville vite hvor jeg hadde gjort av kartet. ”Hvilket kart?” Undret jeg.

” You know what I am talking about!” svarte han bestemt. Jeg ristet uforstående på hodet. ”No?”

”Your great grandfathers map! We know you have it!”

”You have got the wrong number!” ropte jeg, og slengte på røret. Enten hadde han slått feil nummer, eller han var gal, eller i alle fall temmelig forvirret.

My great grandfathers map? Hvordan i himmelens navn skulle noe slikt ha kommet i min besittelse. Og hva slags kart var det snakk om. Et skattekart kanskje? Nei for noe tull. Jeg ristet overbærende på hodet.

I vår verden eksisterer det en del mennesker som blander fiksjon og virkelighet, og som i sin forvirrede sinnstilstand finner på de merkeligste ting, og som derfor har lett for å miste fotfestet.

Jeg håpet at dette bare var en tulling med en fiks ide, eller at det var en som hadde ringt feil, og som glemte det hele veldig fort.

Men den ønsketanken kunne jeg bare glemme.

”So where is the map?” lød stemmen i telefonrøret dagen før avreise.

”Hva er det du snakker om? Jeg har aldri verken sett eller eid noe kart etter min oldefar!” Jeg skalv i stemmen av irritasjon. ”Finn deg et annet offer din tulling! I am the wrong person!” brølte jeg inn i røret.

”You better be good! Det er best du samarbeider! Vi skal ha tak i det kartet!” sa han på sitt overklasse amerikansk og la på røret.

Natten før avreise til Tibet hadde jeg en ny og veldig levende drøm. Jeg våknet, eller jeg drømte at taket over mitt hode ble knust i fillebiter, slik at murstein og takpapp fløy til alle kanter. Da støvet hadde lagt seg, kom en fantastisk engel ned gjennom hullet.

I en stråleglans av lys svevde hun langsomt ned til meg. Krystallklart konstaterte jeg at det var en hun.

En aldeles nydelig hun. Ubeskrivelig vakker med store glitrende øyne, rosenrød munn og langt krøllete gullhår. I store sirkler roterte hun nedover. Nedover og nedover, mens hun stirret meg inn i øynene med et hypnotisk, suggererende blikk. I den ene hånden holdt hun et dokument eller en tykk bok, i den andre en lysende stav.

Og mens hun holdt meg fast med sitt hypnotiske fiolette blikk, åpnet hun plutselig munnen og ropte bydende: ”Ai! Ai! Ai! Ai, am your guardian angel from the time of Lemuria, when you fled to the mountains!” Hun pekte på meg med den lysende stokken sin, og bruste med vingene.

Med et vingespenn som strakte seg ut gjennom veggene på mitt lille soverom, og i sin fiolette stråleglans tok hun nesten pusten fra meg. Det skjøt blålige lyn ut gjennom øynene hennes, og rundt hodet hadde hun en krone av elektriske, gnistrende stjerner.

”Livets Bok!” ropte hun, og gjorde hun kollbøtte i luften. Med hodet ned og bena opp, la hun boken i fanget mitt, og pekte med den lysende stokken sin på første side. Lamslått stirret jeg ned på et digert hakekors.

Et hakekors! Det forferdelige nazisymbolet! Hitlers varemerke! Jeg våknet med et skrik.

Jeg lå eller satt i min seng, i et slags stillestående vakuum og var fullstendig lamslått. Redselen grep som en klo rundt hjertet mitt, og jeg greide ikke å røre meg.

I halvvåken tilstand så jeg at boken fremdeles lå i fanget mitt. Det fryktede nazisymbolet vibrerte imot meg, til det gradvis begynte å blekne. Så ble det etter hvert omgjort til en skyggeaktig kontur, før det forsvant helt.

Kvalm og syk av forferdelse, krabbet jeg ut av sengen og krøp på hender og knær ut på kjøkkenet. Jeg skalv slik at jeg ikke greide verken å stå eller å gå, ble bare liggende på kjøkkengulvet å stirre rett opp i taket. Lenge.

Hva i himmelens navn, mente engelen med å gi meg en bok med et hakekors på forsiden. Livets Bok hadde hun kalt den. Jeg grøsset. Hakekorset hadde alltid stått for meg som dødens symbol. Hitlers eget gruoppvekkende symbol på makt og undertrykkelse.

Kanskje var det ingen engel som hadde kommet ned til meg, men heller en demon. Men hva hadde jeg gjort for å tiltrekke meg slike energier. Jeg var helt stiv av skrekk der jeg lå.

Helt til jeg begynte å fryse, ble jeg liggende på gulvet å gruble over hvorfor jeg hadde drømt noe så ekkelt.

Forresten hadde jeg drømt mye rart i den senere tid.

Spesielt drømmen om Pentagramkodexen.

Den hadde også vært både levende og mystisk. Men den var positiv og spennende. Denne her som jeg nettopp hadde kommet meg ut av, var bare skremmende.

Etter at jeg hadde kommet såpass til hektene at jeg fikk laget meg en kopp te og roet meg ned litt, satte jeg meg ved PC-en og søkte på Internett etter Hakekorset.

Jeg måtte vite hva dette symbolet egentlig stod for.

At det kanskje ikke bare hadde vært Hitler-tysklands store symboltegn, men noe annet som forhåpentlig ikke var fullt så negativt.

Først poppet det opp en mengde av informasjon om nazityskland og Hitlers bruk av symbolet, og selvsagt en hel masse om nynazistiske organisasjoner. Men til slutt kom jeg over noe som var litt mer interessant, og som beroliget meg litt.

Jeg leste at Hakekorset er et meget gammelt ideogram, og at de første bevarte forekomster av dette symbolet var blitt oppdaget i veldig tidlige kulturer, i Sumer og i India, og kan dateres tilbake til omkring 3000 år f. Kr.

Videre leste jeg at grev Goblet d’ Alviella som brukte år av sitt liv til å forske på symbolers spredning og utbedring, fremførte den teorien at hakekorset og sirkelen med horisontalt utstrakte vinger, femstjernen og Jerusalems Hellige kors innehadde samme symbolske kraft. At de er symboler for Solen, den høyeste guden, makten eller livskraften..

Helt siden tiden før Kristi fødsel, hadde hakekorset vært brukt som esoterisk symbol både i India, i Kina, i Japan og i det sydlige Europa.

I Norden opptrer hakekorset først etter Kristi fødsel, og forekommer på runesteiner, ofte i en kombinasjon i midten av en sirkel.

Senere ble hakekorset oppfattet i Europa som et Buddhistisk tegn, og var da antikristelig, og ble derfor ikke meget brukt. Hakekorset hadde for øvrig mange forskjellige navn; Hakenkreuz i Tyskland, Fylfot i England, Crux gammatai i Rom, Tetraskelon eller Gammadion i Hellas.

I India, Kina, Tibet og Japan assosieres hakekorset med Buddha. I Kina kalles det Wan, i Japan sies det å være tegnet for det magnifike tallet 10 000. I India kalles det for Swastika, dvs. når armene er vinklet i medsols retning.

Det omvendte hakekorset, det som roterer motsols, kalles sauvastika, og ble assosiert med uferd og ulykke. Det rår en viss forvirring om det er det medsols roterende hakekorset, eller det motsols roterende som er mest positivt ladet. Men når hakekorset brukes som nasjonalt symbol, foretrekkes alltid det medsols roterende.

Slik jeg forstår og oppfatter det kan et motsols roterende hakekors, som assosieres med ulykke, umulig være positivt ladet.

Lettet over at hakekorset egentlig og opprinnelig ikke er et nazisymbol, men at det i virkeligheten er et solkors, et symbol som ble assosiert med Buddha, gikk jeg til sengs og sovnet med det samme.

Om morgenen var det selvsagt intet hull i taket, ei heller var sengen min fylt av murstein eller takpapp.

Så da jeg stod opp, formante jeg meg selv om å la være å se så mye på TV.

Kvelden før hadde jeg nemlig sittet og sett på en amerikansk TV serie, hvor en liknende engel hadde kommet ned gjennom taket, til en aids-syk person som hallusinerte.

Forskjellen på den engelen og ”min”, var at engelen på TV var en amerikansk skuespiller, min var et drømmesyn.

Kap.3 Reisen

Penger, pass og billett....hvor i himmelens navn var passet mitt. Jeg hadde lett etter det både før og etter at jeg gikk i dusjen uten å finne det, så nå begynte jeg rett og slett å få panikk. Jeg rev ut skuffer og tømte skap og hyller, og var nesten på gråten av engstelse.

Som en vanvittig for jeg omkring, fra rom til rom og lette som en gal, men passet var dønn vekk. Jeg som aldri bruker å rote bort noen verdens ting, var helt fra meg av bekymring. Flyet skulle gå om bare et par timer og det var langt til flyplassen.

Kanskje det lå i lommen på den beige sommerjakken, som jeg hadde reist med til Nice sist sommer. Jeg hoppet opp på en krakk og stakk hånden blindt inn i øverste hylle, og brakk nesten langfingret på noe hårete og hardt, som lå innerst i kroken.

Med brukket negl, halte jeg frem en liten mappe av stivt, gammelt selskinn. En mappe som jeg i første øyeblikk var sikker på ikke var min, og som antakelig hadde blitt liggende igjen etter den forrige eieren. Jeg veide den litt i hånden, før jeg slengte den tilbake i hyllen.

Men i samme øyeblikk som jeg kastet den bak de sammenbrettede genserne, fikk jeg øye på et lite firkantkors inne i en sirkel, nederst i høyre hjørne. Merkelig, tenkte jeg sånn halvt uinteressert, og fortsatte letingen etter passet. Det måtte jeg bare finne!

Stor var min lettelse da jeg til slutt fikk øye på det forbaskede passet. Det lå rett og slett halvveis stukket inn under telefonen, der jeg selv hadde lagt det i fra meg kvelden i forveien.

Ja det var et lurt sted, tenkte jeg irritert, rev det til meg og lot rotet fra skap og hyller ligge strødd rundt om kring. Jeg får rydde når jeg kommer tilbake, tenkte jeg, og løp ut til den ventende taxien, som jeg hadde bestilt dagen i forveien.

På veien til flyplassen, etter at jeg hadde roet meg litt ned, ble jeg sittende å undre meg over den mystiske selskinnsmappen. En pung eller mappe som så ut til å være eldgammel, som lå i mitt garderobeskap, og som jeg først avskrev som noe som ikke tilhørte meg, men som allikevel virket kjent.

Min første tanke hadde vært at den var gjenglemt av de forrige beboerne. Allikevel var det definitivt noe ubestemmelig kjent ved den, ett eller annet som fikk en klokke til å ringe i mitt bakhode. Men bare vagt. Helt til jeg plutselig husket.

Som lyn fra klar himmel stod oldefars ansikt foran meg. ”Your grandfathers map! Amerikanerens stemme runget inni hodet mitt. Kanskje lå det et mystisk kart i den gjensydde pungen, den som jeg en gang for et helt liv siden, hadde fått på min 10 års dag i Nord Norge.

Den gangen oldefar og jeg konspirerte med hverandre under rognebærtreet, og han gav meg sin dyrebare eiendom, som jeg hadde måttet sverge å ikke åpne, før jeg ble voksen.

Nå husket jeg med ett hele episoden. Alt stod plutselig så levende foran meg. Jeg kjente lukten av kamferdrops, blandet med luften av tang og tare, og jeg følte ånden fra min snustyggende oldefar vibrere i nesen.

I flyplass-taxiens baksete, syntes jeg å kjenne vinden fra den gang, som rusket meg i håret, og jeg hørte suset av rognebærtreets blader over mitt hode.

Det var nesten så jeg fikk tårer i øyekroken. Livet syntes med ett å ha gått i fra meg.

I løpet av alle disse årene kunne jeg ikke huske å ha sett den mystiske skinnmappen en eneste gang, så det var mer enn merkelig at den hadde dukket opp akkurat nå. Aldri heller hadde jeg ofret min for lengst avdøde oldefar en eneste tanke. Han var rett og slett glemt.

Besynderlig, sa jeg høyt til meg selv, og stirret blindt ut gjennom bilvinduet på hus og trær som suste forbi.

Og mens jeg drømte meg litt bort, så jeg for meg min gamle oldefar, rognebærtreet i hagen, og jeg kjente lukten av nytt trevirke og kamfer, oppe på loftet i hovedhuset hvor jeg brukte å sove.

Jeg kjente lengselen krype inn over meg. Lengselen etter de spennende ferier i mitt barndoms paradis, hvor min grandonkel og grandtante kom i robåt og hentet meg på hurtigrutekaia. Og hvor godteposen med de store hvite dropsene fra ”Cooperative”, gjorde roturen hjem til gården til en herlig opplevelse.

Så ble jeg brått rystet ut av min nostalgiske tankeflom. Bilen stoppet og vi var fremme ved flyplassen. Min siste tanke før jeg gikk ut av taxien, var at jeg med det samme jeg var tilbake fra Tibet, måtte få åpnet den mystiske selskinnspungen fra barndommen. Den kunne jo komme til å avsløre noe helt sensasjonelt.

Heldigvis kom jeg tidsnok, og rakk akkurat å sjekke inn bagasjen og finne den riktige avgangshallen, før vi måtte gå om bord i den ventende SAS maskinen.

Jeg ble sittende ved midtgangen, uten noen kjente verken på den ene eller på den andre siden. Hadde bare så vidt fått tid til å hilse på et par av mine medreisende, før det var boarding.

Men kanskje var det like bra å bli sittende slik for meg selv, så kunne jeg fortsette søvnen som vekkerklokken hadde revet meg ut av. Og det gjorde jeg lenge. Men å sove ordentlig på fly er helt umulig. I alle fall for meg.

Allikevel gled jeg inn i en avslappende halvsøvn, hvor summingen fra flymotorene førte meg inn i en symbolverden, hvor femstjernen og hakekorset var fremtredende.

At disse to symboler innehar den samme energi er mer enn rart. Hakekorset har alltid fremstått som noe negativt, noe skummelt, forbundet med fare. Det har jeg fått med meg fra min tidligste barndom.

Født i krigens andre år, har jeg båret med meg en del erindringer fra den skremmende tiden. Hakekorset er en av dem. Det hadde de tyske soldatene i fronten på lua si, og det røde flagget som visstnok vaiet over politistasjonen i min hjemby, hadde et påmalt svart hakekors.

Om jeg virkelig hadde sett dette, eller om det var blitt meg fortalt, vet jeg ikke. Jeg var jo bare et barn på 4 år i 1945 da krigen var slutt.

I flyet var alt var stille rundt meg. Mine medpassasjerer sov eller leste. Av og til raslet det i papir, eller et lite snork brøt igjennom stillheten.

Den monotone stillheten i flyet, gjorde meg døsig, og etter hvert gled øynene mine igjen. Summingen fra flymotorene tok over, og førte meg inn i et slags stillestående vakuum, hvor stjerner og planeter syntes å fly forbi.

Med ett skvatt jeg til. Dagboken som hadde ligget i fanget mitt, var plutselig ved å gli ned på gulvet. Jeg fanget den hurtig opp, og fokuserte på forsiden som viste Leonardo da Vinci’s ”Vitruviske mann” streket opp inne i en femstjerne.

Den berømte tegningen av mannen i sirkelen hadde fått en femstjerne i tillegg. Det var noe helt nytt!

Mange mener at den Vitruviske mann som står med sprikende armer og bein, er et symbol for pentagrammet. Mennesket som med begge beina godt plantet på Jorden, strekker armene etter Himmelen, og med Universets sirkel rundt seg, har navlen som symbol på Universets midtpunkt.

Da jeg kom helt til meg selv, forsvant femstjernen. Den Vitruviske mann stod aldeles ikke inne i noen stjerne, men derimot inne i den sedvanlige sirkel og firkant.

Leonardo hadde så visst ikke tegnet en stjerne rundt mannen. Jeg ristet på hodet for å klare hjernen. Nå var jeg begynt å se stjerner. Det var visst på høy tid å begynne å fokusere litt mer på virkeligheten.

Kunne denne tegningen ha noe med mitt pannepentagram å gjøre? Det som englene gav meg, og som de i denne stund, hadde skissert inn i Leonardos tegning, eller inn i min halvvåkne hjerne. Nei, min femstjerne hadde ingen sirkel rundt seg, ei heller et menneske innfor stjernespissene.

Den mystiske Pentagramkodexen hadde nok intet med Leonardo’s tegning å gjøre. Jeg sukket litt utilfreds for meg selv. Hele mysteriet kunne blitt så spennende hvis Leonardo da Vinci kom inn i bildet. En annen forfatter, hadde for ikke lenge siden blitt verdensberømt, ved å skrive en bok tilknyttet da Vinci navnet.

Mennesker over hele kloden hadde latt seg forføre av denne spennende fortellingen om den hellige gralen, om Jesus og Maria Magdalena, og det berømte bildet av Nattverden malt av Leonardo, hvor disippelen på Jesus høyre side, sensasjonelt ble forklart å være Maria Magdalena. Hun som presteskapet hadde omgjort til skjøge, men som bokens forfatter mente var Jesu’ hustru.

Så nå satt jeg på flyet til Tibet og ønsket meg en sensasjon å skrive om, noe som kunne sette sinnene i kok. Jeg gjespet, lente meg godt tilbake i flysetet og må antakelig ha sovnet.

I alle fall skvatt jeg himmelhøyt da flyvertinnen vekket meg og lurte på om jeg ønsket noe å drikke til maten. Vin for eksempel? Jeg ristet på hodet. Det fikk vente til litt senere ut på dagen.

Vi hadde fremdeles mange timers flytur foran oss før vi kunne lande i Kinas hovedstad Beijing, som var første stopp på reisen. Litt vin kunne sikkert gjøre seg godt til middagen.

Etter lunsj ble jeg sittende å drømme litt for meg selv, om Tibet og om Dalai Lama, og ikke minst om Buddhismen, som jeg i den senere tid hadde fordypet meg i.

Jeg måtte jo ha litt innsikt både i religionen / filosofien og landets historie før jeg kom dit, så jeg hadde på forhånd lest side opp og side ned om Tibet, og om dets spennende forhistorie.

For mitt indre øye så jeg for meg det praktfulle Potala-palasset som rager over hovedstaden Lhasa, som hadde vært Dalai Lamas residens, og sete for den tibetanske regjering frem til 1959, da kineserne trampet inn i det hellige land og fratok tibetanerne eiendomsretten til landet sitt.

Dalai Lama hadde rømt til India, og i stedet for å være gud for et lite folk, ble han verdens ledende buddhistiske leder, med tilnavnet, Hans Hellighet.

Vi får nesten takke kineserne for denne udåden. Verdens folk ville ellers ikke blitt kjent med Dalai Lama, denne godheten og fredens apostel som reiser jorden rundt, og forkynner budskapet om fred og kjærlighet.

”Dette himmelens sentrum – denne Jordens kjerne –
omgjerdet av snøfjell – alle elvers utspring-
der tindene er høye og landet er rent –
der menneskene blir født som vismenn og helter –
og handler i samsvar med gode lover”...

Jeg satt og mimret for meg selv over dette nydelige lille diktet som ble skrevet av en poet på 800-tallet e. Kr. og som jeg nettopp hadde lest i en aldeles utsøkt bok, med de vakreste bilder fra Tibet, skrevet av engelskmannen Michael Willis.

Buddhismen ble innført fra India ca. 600 år e. Kr., men fikk ikke ordentlig fotfeste før 1042, da den berømte indiske lærer Atisha kom til landet og innførte den ”andre utbredelsesperiode”.

Hans tilhengere grunnla den religiøse ordenen kadam-pa, som legger vekt på at den Buddha-praktiserende skal bruke boddhisattva-idealene i sitt daglige liv.

De grunnleggende prinsipper i Buddha’s dharma er; at alle som lever vil oppleve lidelse (dukha), at årsaken (samudaya) til lidelsene er begjær. At årsaken til begjæret kan bringes til opphør (nirodha), men for å bringe lidelsenes årsak til opphør, må man følge Buddha’s vei (marga)... frihet fra begjær (nirvana) som er ”verken fylde eller tomhet, eksistens eller ikke-eksistens, substans eller ikke substans.” Leveregelen i denne vakre lære, er renhet i tanker, ord og gjerning.

Ja, tenkte jeg, hvis dette hadde vært alle menneskers leveregel, ville livet på Jorden være nesten paradisisk. Slik det nå er, med alle forskjellige menneskefiendtlige religioner, økonomiske manipulasjoner, sult og elendighet, løgn og bedrag, oppfattes det vel mer som det motsatte. Ja det er faktisk enkelte som mener, at jordelivet er det virkelige helvetet.

Heldigvis er det ikke bare det. Jordelivet er på mange måter både ”himmel” og ”helvete”, men mest er det vel noe midt i mellom. Det som er veldig synlig i vår tid, er kampen mellom det onde og det gode.

I media ser og hører vi til stadighet om ekstremistene og fanatikerne. De som elsker døden, og som tar med seg uskyldige mennesker i sine selvmordsattentat, basert på sin hellige religion, hvis hensikt det er å utrydde ”de vantro”. Slik oppfattes det i alle fall i vesten.

Buddhismen kan sies å være den mest menneskevennlige av alle religioner på Jorden, hvor barmhjertighet og nåde er de mest fremtredende egenskaper, og hvor alt liv er hellig.

Selv en liten meitemark er et lite liv som må få lov til å leve, mener tibetanerne. Den kan jo ha vært ens avdøde bestemor for eksempel.

Det tibetanske folket betrakter sitt land som et hellig kosmos. Et hellig landskap, fylt av sentre med rituell og mystisk kraft, og som voktes av mektige guder. De majestetiske høye fjell er bolig for ærefryktinngytende guddommer. Grottene rundt omkring er meditasjonssteder, og stiene som snor seg rundt om i landskapet, symboliserer veier til oppvåkning.

Tibetanerne merker landskapet med varder, med inskripsjoner på klippeveggene og med bedeflagg på alle tak. Slik oppfatter de at de kontinuerlig fornyer sin verden, og at de gjenoppfrisker livet til helgener og vismenn, som med sine heroiske handlinger en gang gjennomsyret Universet med en kraftfull åndelig betydning.

Jeg kjente bare hvordan det kriblet i hele meg, ved tanken på at snart skulle jeg få oppleve dette mystiske og hellige landet. Jeg skulle få kjenne på energiene, nyte den klare luften, og ikke minst få oppleve å meditere med munkene i Samye’s berømte kloster.

I det samme fanget min oppmerksomhet to dresskledde buksebein, som stod stille ved min side. Da jeg tittet opp, stod en tibetansk munk og så ned på meg.

Helt urørlig stod han der og stirret alvorlig på meg. Jeg åpnet munnen for å si noe, men fikk ikke frem en lyd. Ble bare sittende med åpen munn å betrakte ham.

Han var kledd i vestlige klær, mørk dress, og med et stort oransje sjal over skuldrene. Hvorfor jeg trodde han var munk, var fordi han var glattraket på hodet, og midt mellom øynene, bar en dråpeformet krystall.

Det merkeligste var allikevel at han hadde et mørkt og et lyst øye. Ikke et grønt og et blått som er mest vanlig i slike tilfeller. Nei, det ene øyet var mørkebrunt, nesten sort, og det andre var gyllent.

Han sa ikke et ord. Stod der bare helt urørlig og stirret intenst på meg. Så løftet han begge hender opp mot ansiktet, og med håndflatene mot hverandre hilste han meg på buddhistisk vis. Jeg lukket øynene og besvarte hans hilsen. Da jeg åpnet dem var han borte.

Jeg stirret meg forundret rundt. Ingen på noen av sidene så ut til å ha reagert ved synet av denne fargerike skikkelsen. Damen ved siden av meg sov, og mannen på den andre siden av midtgangen, var opptatt med å lese avisen. Antakelig var den mystiske munken gått på toalettet.

Men så vidt jeg kunne se kom han aldri ut derfra. For å være sikker, reiste jeg meg for å sjekke, men døren var ulåst, og innenfor var det tomt. Mystisk, tenkte jeg, men så trakk jeg på skuldrene og fortsatte min lesning om Tibet og buddhismen.

”En mandala” stod det, ”er et kart over buddhismens kosmos - den ytre, synlige verden og de kreftene som opererer inne i den, samt de store og små guddommene som hersker over den.”

Videre stod det at hvert element, hver kraft og hver eneste guddom i Universet, tilsvarer et aspekt av menneskets personlighet og fysiologi.

Og til slutt, at en forståelse av disse tilknytningene mellom de indre og de ytre verdener, kan føre til en spesiell innsikt og mystiske evner for en buddhistisk innviet (siddha).

I Buddhismen er ikke det endelige målet bare kunnskap, men en levende og ubrytelig forståelse av den absolutte enhet mellom alt som eksisterer.

De som har nådd frem til denne sannheten, har nådd oppvåkningen – en tilstand av urokkelig sinnsro, den høyeste visdom og en uendelig medfølelse, alt dette som Dalai Lama utstråler.

De forskjellige mandalaer, slik som små papirbiter med påtrykte mønstre og kunstferdige malerier og bilder, er hjelpemidler på veien til denne oppvåknede tilstanden.

I den tibetanske buddhismen blir utviklingen av den enkeltes potensiale, ofte visualisert som en mandala som folder seg ut som en lotusblomst. Hvert eneste av lotusens kronblader er knyttet til spesielle guddommer, farger og mystiske mantraer, hvor lotusblomstens hjerte representerer det absolutte, den høyeste væren.

Kompliserte esoteriske ritualer følger bruken av slike mandalaer, og det kreves lange perioder med åndelig forberedelse, slik at mandalaen åpner seg parallelt med oppvåkningen av sjel og sinn.

Til slutt står en advarsel om at ufullstendige forberedelser kan gjøre ritualet meningløst, eller det kan utløse kosmiske krefter som kan rive vedkommende i småbiter. Det siste var nå litt drastisk da, tenkte jeg og trakk litt på smilebåndet, mens jeg bladde videre og tittet på de fantastiske bildene.

Et annet bilde som fanget min oppmerksomhet var fra et tempel ved navn Dolma Lhakang. Hvorfor vet jeg ikke, jeg følte bare at jeg enten hadde vært der før, eller at jeg skulle dit, for å oppleve noe helt spesielt.

Hjertet mitt hoppet liksom over et slag, og en vidunderlig glede strømmet igjennom meg. Kanskje jeg skulle til Tibet for å møte kjærligheten, men måtte le litt for meg selv. Kunne liksom ikke tenke meg å falle for en liten tibetaner med pergamenthud og skrå øyne.

Etter å ha drømt meg litt bort i kjærlighetens irrganger, leste jeg om kommunistkinas vandaler. Den gang på 60 tallet, da de halvgale rødegardister i sin ungdommelige uvitenhet og brutale iver, hadde gjort hva de kunne for å ødelegge Tibets gamle kultur.

De hadde gått løs på templer og klostre med dødsforakt, slått i stykker og brent ned Tibetanernes helligdommer, uten tanke for den historiske verdien. Flere tusen munker hadde også måttet bøte med livet.

Jeg ristet på hodet for meg selv, og ble sittende å undre meg over den store uforstand og manglende innsikt som slike totalitære regimer står for, og ikke minst hva de kan finne på å gjøre av destruktive forferdelser.

Egentlig har jeg aldri forstått hva kineserne har der oppe i Tibet å gjøre. Hvorfor i all verden de trampet inn i dette hellige landet, høyt der oppe på verdens tak.

Bortsett i fra at det er rikt på gull og mineraler, som kanskje er grunn nok når det kommer til stykket, er menneskene stort sett fattige, og så vidt meg bekjent, ligger de ikke foran på noe teknologisk plan heller.

Kanskje er det en skjult mystisk grunn? Kanskje kineserne kjenner til noe som verden ikke vet! Noe som er i tibetanernes eie. Noe revolusjonerende som kan gjøre dem rike, noe som kanskje har med verdensherredømmet å gjøre.

Kommunistenes plan var vel en gang i fremtiden å gjøre verden til et grått sted, hvor alle var like. Til et sted hvor man bare skulle tilbe en gud, nemlig Mao Tse Dong. Den halvgale psykopaten som styrtet folket sitt ut i fattigdom og nød, og som opprettet konsentrasjonsleirer og arbeidsleirer av forskjellige slag, for å bli kvitt åndseliten og de intellektuelle. De som hadde noe i hodet ble sendt ut på landet for å bryte stein og dyrke jorda, mens uskolerte arbeidere skulle være med å styre landet.

Det mest idiotiske var allikevel da Mao bestemte at Kina skulle begynne å produsere sitt eget stål. Nesten alt som kunne oppdrives av kasseroller og stekepanner gikk med til å produsere ubrukelig stål. Men ingen protesterte. Maos ord var lov.

Mystisk var det allikevel at det enorme Kina måtte legge under seg dette fattige fjellandet som ikke hadde stort annet å by på enn fjell og store ørkenstrekninger. Bortsett fra gull og mineraler, selvfølgelig, som visstnok finnes i mengder. Allikevel kunne jeg ikke fri meg fra tanken om at den virkelige grunnen måtte være noe annet. Hjertet mitt gjorde et hopp.

Dette kunne komme til å bli en reise helt utenom det vanlige. Kanskje vi endte opp med å dra på skattejakt eller noe slikt. Ja det skal du se, tenkte jeg, og ble sittende å liksom være ut i luften. Men hvilken skatt, og hva inneholder den?

Jeg tenkte så det knaket. Kanskje de to mystiske drømmene hadde noe med dette å gjøre?... eller kanskje amerikaneren og hans mystiske kart egentlig var et skattekart?

I drømmen om Pentagramkodexen, var jeg sikker på at englene hadde lagret noen spesielle opplysninger inne i hodet mitt. De hadde jo også gitt meg et kart med et avmerket punkt, men som jeg til min ergrelse hadde glemt. Jeg husket bare at det var et kart over Tibet. Den avmerkede sølvprikken var forsvunnet ut av mitt tankesystem.

Drømmen om hakekorset var om mulig enda mer mystisk. Jeg kunne ikke med min beste vilje forstå hvorfor engelen med det fiolette håret, hadde gitt meg boken med det digre hakekorset på forsiden.

Den drømmen hadde skremt meg slik at jeg nesten ikke fikk sove etterpå. Forresten oppfattet jeg det ikke som noen drøm. Jeg kan nesten sverge på at jeg var våken. At jeg hadde sett hele tablået med vidt åpne øyne.

Den første drømmen var av positiv karakter, den andre var etter min fatteevne negativ. Pentagramkodexen føltes som noe stort og godt, noe spennende som jeg skulle få se inn i.

Drømmen om hakekorset oppfattet jeg som voldsom og skremmende. Jeg hadde fått se inn i to vidt forskjellige energier, symboler for det gode og for det onde.

Tankefullt bladde jeg videre i Tibet boken. Forbi bilder av vakre klostre og templer, mennesker som snurret på sine bedemøller, og gudesymboler i gull og edle steiner.

På siste side stod bildet av et skjelett; ”Dødens Herre Danser,” stod det; ”Skremmende skjeletter som kalles citipatier, som betyr likbålenes herrer, er et særtrekk ved tibetansk kunst.

Citipatiene er tjenere for dødsguden Yama, og blir vanligvis fremstilt som dansende skjeletter, som løfter en merkestang med lyn på”, stod det.

Jasså de har mannen med ljåen i Tibet også, gjespet jeg, slo boken sammen og gled inn i en døs.

... og halvdrømte om de to sterke symbolene jeg hadde fått med meg på denne reisen. Igjen så jeg de to englene som kom til meg, og som hadde gitt meg hvert sitt symbol med på turen.

Universets innvielsesmester Melkiezedek stod igjen foran meg med diskettpinnen,(nå så jeg at det var den samme lagringspinnen med det påtrykte navnet Kingston, som jeg lagrer bøker og foredrag på).

Jeg så for meg hvordan han hadde satt den inn i femstjernehullet i min panne, og forstod at han virkelig hadde lagret noe inne i min (datastyrte?) hjerne.

Så trådte engelen med gullhåret og stjernekronen frem. Hun som gav meg ”Livets Bok”, med hakekorset på forsiden, og som hadde fortalt meg at hun var min guardian angel fra Lemuria.

Nå pekte hun samtidig på femstjernen og på det lysende hakekorset, og stirret på meg med et bydende blikk. Hva i all verden hadde vel og hakekorset og femstjernen tilfelles? Jeg ristet undrende på hodet.

”Pentagrammet og Swastikaen er begge positivt og negativt ladet. Pentagrammets bakside er ladet med; Ondskap-Urenhet-Hat-Uvitenhet-Usannhet! Forsiden med; Godhet-Renhet-Kjærlighet-Visdom-Sannhet,” sa stemmen inni mitt hode.

”Swastika er det roterende hjulet, hvis fire armer peker mot de fire verdenshjørner, mens midtpunktet viser veien til den Guddommelige verden.

Drivkraften springer ut av Jord-Luft-Vann-Ild-Ånd. Den medsols rotasjonen går mot det positive. Den motsols mot det negative. Swastika er drivkraften for Pentagrammets energier. Slik er det,” sa stemmen.

Jeg ristet på hodet for å klarne hjernen. Kunne det tenkes at det var et bindeledd mellom alt dette merkelige. Mellom Pentagramkodexen, Swastikahjulet, Leonardo da Vinci’s vitruviske mann, som plutselig åpenbarte seg inni et pentagram, min oldefars selskinnspung og den rasende amerikanerens mystiske kart, samt munken med diamanten i pannen, som nettopp hadde forsvunnet i løse luften.

Nei alt var bare kaos inne i hodet mitt. Jeg forstod ingen ting. Ikke annet, enn at jeg hadde fått en mengde ledetråder som antakelig skulle vise vei, og føre meg til noe som jeg ikke visste hva var.

Da vi landet i Beijing, var det tidlig morgen. En grå dis lå over byen og skjulte den for våre øyne idet vi gikk ned, og tok bakken med et kraftig dunk.

Slitne og en smule groggy etter den lange reisen, stavret vi ut av flyet på stive bein, og var lykkelige over at den lange flyturen var over.

Ved bagasjeutleveringen forsøkte jeg å få øye på munken. Men han var ikke å se noe sted. Nei vel tenkte jeg, så var det bare en ny og merkelig drøm, noe jeg selvsagt visste ikke var tilfelle. Jeg var helt sikker på at jeg hadde vært våken. Jeg hadde altså sett syner på høylys dag.

Jeg tror du får ta deg sammen, sa jeg til meg selv, du har da vel ikke lyst til å ende på mentalsykehus i Kina. Men forresten hvorfor ikke.

Det er visst der man treffer de intellektuelle i dette landet. De som har litt mer i hodet enn landets ledere, som ønsker seg et demokratisk styresett, og som har blitt for brysomme for makteliten.

Og det er visstnok på slike steder man får lære seg Falun Gong, den meditasjonsformen som har falt makteliten tungt for brystet.

Fengsler og mentalsykehus over hele Kina sies å være fulle av mediterende mennesker, unge og gamle, som ikke har gjort noe annet enn å meditere i parkene. Nei verden er gal tenkte jeg, grep fatt i kofferten min, og fulgte etter de andre ut til den ventende bussen.

Kina var absolutt ikke det grå landet som jeg hadde tenkt meg. Jeg hadde forestilt meg et Beijing, hvor det myldret av mennesker som gikk, eller syklet rundt i grå buksedrakter a la Mao Tse Dong, en heller trist og overbefolket skitten storby, med fattigdom og elendighet på alle kanter.

I stedet var Beijing en stor og åpen, og enkelte steder en vakker by, med parker og åpne plasser. Den Himmelske Fredens Plass, som for noen år tilbake hadde vært en slags krigssone, var i denne vår første aften i Kina, fylt av mennesker som sendte fargerike draker opp i luften.

I stedet for tusenvis av skremte studenter, som hadde demonstrert for demokratiet, og blitt skutt og arrestert, var plassen full av innpåslitne kvinner og menn som ville selge sitt Kina til oss turister, i form av fargerike brosjyrer og kataloger.

Det var underlig å stå på denne plassen som vi så ofte ser på TV. I den nedadgående solens skjær, i det begynnende tussmørket, følte jeg med ett noe vibrerende rart. Hodet mitt ble så lett, og beina visnet, det ringte svakt i ørene, og jeg fikk et glimt av en forgangen tid.

Ikke fra studentdemonstrasjonene. Nei, jeg fikk et glimt av fantastiske bærestoler med gullornamenter og silkevimpler på taket.

Jeg så kvinner og menn i elegante kapper og kimonoer, og jeg så slavene i sine slitte filler, barbert på hodet, med bare en liten svart hårpisk bak.

Glimtet gikk så fort, at minnet jeg satt igjen med, var en slaves svette og fortvilte ansikt. Et ansikt jeg hadde sett før. Jeg visste bare ikke hvor eller når. Jeg ristet på hodet og smilte undrende ut i luften. Dette skulle bli interessant.

Trine, Ibe og jeg sendte litt ”lys” til de unge menneskene, studentene som den gang hadde gitt sine unge liv for et brennende ønske om demokrati. Det eneste de hadde ønsket var skrive, og talefrihet, og for det hadde de ofret livet.

Vi følte alle tre at vi fikk kontakt med energiene. Men for ikke å provosere politifolkene som fulgte oss med vaktsomme blikk, lot vi være å stå for lenge med gjenlukte øyne, og åpne håndflater. Ingen av oss hadde noe ønske om å bli puttet i fengsel for å ha meditert på offentlig sted.

Da jeg låste meg inn på hotellrommet denne første kvelden i Kina, fikk jeg mitt livs sjokk.

Kofferten min var tømt, og innholdet spredd ut over hele rommet. Klær og sko var slengt om hverandre. Ryggsekken med knekkebrød og instant te var tømt utover, billetter og reisebrosjyrer lå i en haug, og kronen på verket var at det som hadde vært dagboken min, nå var spredd rundt omkring i hele rommet som løv i en høststorm. Det så ut som om det hadde vært jordskjelv.

Fullstendig lamslått sank jeg ned på sengen, hvor jeg ble sittende en lang stund, og bare stirre på elendigheten. Hvorfor hadde noen brutt seg inn akkurat på mitt rom, og hva hadde de lett etter.

Innbruddstyver i alle land er da vel klar over, at folk verken etterlater penger eller pass på rommet når de går ut, ei heller at man kommer til Kina med kofferten full av diamanter.

Kanskje de hadde vært på jakt etter narkotika. Men nei. Ingen er vel gale nok til å smugle med seg narkotika inn i Kina.

Bare tanken på et råttent kinesisk fengsel, med robotvakter uten hjerte og hjerne skremte i alle fall vettet av meg. Dessuten er det sikkert dødsstraff, for en slik forbrytelse i dette landet. Jeg grøsset lenge og inderlig.

Da mer ett, ringte mobiltelefonen min. Jeg bare så på den. Skjønte liksom ikke at noen kunne ringe meg i Kina. Men kimingen gav seg ikke.

Stemmen på den andre siden var både kjent og ukjent. ”Where is the map, you fucking bitch! We know you have it! The next time we gonna get you!” Den litt formelle tonen som han før hadde brukt var borte. Hans overklasse amerikansk var byttet ut med noe av en litt ufinere karakter, og han truet meg.

Jeg var for opprørt til å svare. Fullstendig slått ut, ble jeg sittende med mobilen i hånden og bare stirre på den.

Det forbaskede kartet han fablet om måtte være av den aller største viktighet. My great grandfathers map.

Jeg sukket skjelvende og begynte å gråte. Tårene bare silte nedover ansiktet mitt uten at det kom en lyd over mine lepper. Jeg gråt av hjelpeløshet.

Det eneste kartet jeg var i besittelse av var kartet i reisebrosjyren. Noe annet kart eksisterte ikke i mitt eie… hvis nå ikke oldefars mystiske selskinnspung gjemte på et gammelt kart. Et kart som var av stor betydning for en eller annen forskrudd amerikaner.

Først hadde jeg tenkt å ringe ned i resepsjonen å anmelde innbruddet, men etter å ha roet meg ned, fant jeg ut at jeg fikk rydde opp, og la være å fortelle noen om det som var skjedd.

Døren var ikke brutt opp, så personalet ville kanskje tro at jeg hadde gjort dette selv. At jeg var gal eller noe slikt, og kanskje melde meg til politiet for hærverk eller noe lignende. Kinesiske politimenn hadde jeg den største respekt for. Især etter å ha lest bøker om kulturrevolusjonen, visste jeg at de ikke var til å spøke med, så jeg brukte halve natten til å rydde opp og pakke kofferten.

Til slutt samlet jeg sammen de tettskrevne bladene fra dagboken min og la de ned i vesken. Heldigvis var ikke alle bladene revet ut, det var nok igjen til å skrive på. Og det trengte jeg sikkert. Hvis det fortsatte slik det hadde begynt, ville det bli mer enn nok å skrive hjem om.

Dagen før avreise til Lhasa, besøkte vi den Kinesiske Mur. Det ble en stor opplevelse. Dette utrolige byggverk, som kan sees fra verdensrommet, og som strekker seg 5.600 kilometer fra øst og til vest, som starter ved elven Yalu i øst, og ender i fjellene Qilian og Tianshan i vest, og som man brukte flere mannsaldere til å bygge. Hvor mange stod det intet om i brosjyren.

Her hadde jeg den største fornøyelse av å bli fotografert mens jeg satt på en diger kamel. Jeg ble utkledd som en dronning, fikk krone på hodet, og følte meg som Kina’s aller siste keiserinne der jeg satt. Og slik så jeg faktisk ut på det ferdige bildet.

Oppe på kamelens rygg var jeg blitt forvandlet til kineserinne. Jeg var ikke lenger blond og blåøyd. Jeg var blitt gul i huden og skråøyd.

Sant og si fikk jeg også en ”kinesisk” følelse der jeg satt. Jeg følte meg plutselig som hjemme. At jeg hadde vært her før. Men da hadde jeg sittet i en bærestol og blitt båret nedover trappene, og ikke slik som nå, på ryggen av en lurvete kamel

I min ville fantasi, så jeg meg selv sitte inne i bærestolen, omkranset med røde silkeputer, på vei til å gifte meg eller noe slikt.

Jeg var omhyggelig og vakkert malt i ansiktet, med en rød liten munn og sorte oppstrekede øyne og øyenbryn. Jeg var veldig lykkelig kjente jeg, og visste der jeg satt inne i bærestolen, at denne følelsen av lykke skulle jeg bære med meg i mange liv?!

Jeg visste også der og da, med to bevisstheter, at jeg en gang skulle reise tilbake i tid, for å hilse på mine forfedre.