Bodil Storm

Julians Magiske

Univers

Pyramideforlaget

Bodil Storm
Julians Magiske Univers
Pyramideforlaget 2002

Copyright 2002 Bodil Storm

Omslagsillustrasjon; Tove Kristiane Storm.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as
ISBN 978-82-931-6740-2 (epub)
ISBN 82-994178-7-2 (trykk)

Pyramideforlaget
Huk Aveny 65 H.
0287 Oslo, Norge.
Telf; 22563963
Email; bstorm online.no

…til Adrien, Mikael og Isak, og til alle barna på planeten Jorden…

…med fremtiden i sine hender…

En stor takk til min kjære datter Tove Kristiane, for alle innspill, ideer og gode råd gjennom hele denne prosessen…

og for hennes fantasifulle og flotte bokomslag.

Innholdsfortegnelse;

Kap.1; Eventyret om gjetergutten og Pleiadestjernene

Kap.2; Et merkelig besøk

Kap.3; Den mystiske gutten

Kap.4; Pleiadestjernen og det blå lyset

Kap.5; Stjerneskolen i Universet

Kap.6; Cyberspace

Kap.7; Fantomet kommer

Kap.8; 11 meter Quetzalqoatlus

Kap.9; Galaxakas kjeder vettet av seg

Kap.10; Reisen til Atlantis

Kap.11; Tilbake til Atlantis

Kap.12; Planleggingen

Kap.13; 2000 år tilbake i tid

Kap.14; Sommerleiren på Dønna

Kap.15; Møtet med Atlantisfisken

Kap.16; Barnas verdensbilde

Kap.17; Et råskummelt møte

Kap.18; Er Gud en mann?

Kap.19; Monsterfesten

Kap.20; På nesen til Dønnamannen

Kap.21; Hjemreisen

Kapittel 1;Eventyret om Gjetergutten og Pleiadestjernene.

En gang for noen tusen år siden, satt gjetergutten Xavier ved elven Taravos bredd. Den lille geiteflokken han passet for onkelen sin, hadde allerede lagt seg til ro for natten, og lå rundt ham og nappet litt i nærmeste gresstrå. Solen hadde nettopp gått ned bak åsen i vest, og tussenes mørke hadde senket seg over landet.

Ikke det at han var redd for nattemørket, men det var nå allikevel godt å ha geiteflokken så nær, så kunne han legge seg inntil lederdyret, og føle seg helt trygg.

Men det var litt for tidlig å legge seg til å sove. Det var enda ikke blitt helt mørkt, så han gikk ned til elven, stakk føttene uti, og lot det kjølige vannet skvulpe lindrende rundt hans oppsvulmete ankler. Han hadde jo gått mer enn langt i løpet av dagen, så bena var både varme og såre.

Etter å ha vasset litt rundt, satte han seg på en stein et stykke fra land. Der ble han sittende å stirre ned i vannet, å betrakte speilbildet av sitt eget hode. Han kunne ikke se verken øyne eller munn, det var det allerede for mørkt til. Bare omrisset av hodet, var alt han fikk øye på, der nede i det svarte vannet.

”Kjære deg,” hvisket han til skyggen i vannet, ”Kan du ikke si noe til meg, jeg er så alene. Ingen i hele verden bryr seg om meg, bare du!”

Han gjorde en bevegelse med armen og liksom pekte på seg selv der nede på den blanke vannflaten. Men ingen ting annet skjedde, enn at vannet bevegde seg og ødela hele speilbildet.

”Ja, ja,” sukket han, og felte en tåre over sin egen barndoms ensomhet. Han som en gang hadde levd i et vakkert hus med far og mor, var så brått blitt alene. Foreldrene hadde omkommet en uværsnatt på elven, og overlatt ham til sin egen triste skjebne.

Huset de bodde i ble overtatt av andre. Og han selv ble overlatt til en tante og onkel på en helt annen kant av øya, hvor han som femåring måtte ut å være gjeter.

Nå var han blitt nesten voksen. 10 år hadde han fylt for ikke så lenge siden, og han følte seg allerede som en erfaren gjeter.

Men helst av alt i hele verden, ville han gjort noe annet enn å passe gjeter. Han ville vært en slik stjernetyder, som onkelen en gang hadde fortalt ham om. En vis mann som kunne alt om himmelrikets stjerner, og som visstnok kunne spå om fremtiden.

En gang hadde han gått forbi et høyt tårn, hvor han visste det bodde en slik mann, som brukte livet sitt til å studere stjernenes budskap. Han hadde stått lenge utenfor og ventet, men ingen kom ut. Til slutt måtte han bare begi seg av gårde, uten å ha møtt den mystiske mannen.

Fra så langt tilbake som han kunne huske, hadde han undret seg over mylderet av blinkende stjerner, som så ut til å være tilfeldig slengt utover himmelen.

Det sa i alle fall onkelen at de var, men gutten visste bedre. Han hadde en hemmelig kunnskap inne i hodet sitt, om himmelens soler og stjerner. Derfor visste han nesten hva stjernene het før noen sa det, og han var helt sikker på at jorden ikke var en flat pannekake. Men det turte han ikke si høyt, fordi da ville han enten bli utledd, eller få juling.

En merkelig indre viten hadde for lengst gjort det klart for ham at himmelhvelvet var et uendelig rom, fylt av stjerner som stadig var i bevegelse, slik at de ikke falt ned til Jorden. Det hadde blitt ham forklart i en drøm mens han enda var liten.

Da hadde det kommet et lysende vesen til ham, og tatt ham med seg til den mest stråleklare av alle stjerner på himmelen, til Siriusstjernen. Derfra hadde de utsikt til alle kanter av det enorme Universet. Og det lysende vesenet hadde pekt på de nærmeste soler og stjerner, og fortalt hva de hadde for navn.

”Der er Orions stjernebelte, og der er stjernen Aldebaran i Tyrens bilde, og rett bak den, ser du de sju stjernene i Pleiadene.” Vesenet hadde sett på gutten med et mildt blikk, og sagt til ham at en gang i fremtiden ville han komme ned til Jorden og ta gutten med til Pleiadene, og lære ham de forskjellige stjernenes egenskaper.

Etter denne merkelige drømmen hadde han begynt å drømme på høylys dag. Av og til så han hvitkledde vesener sveve rundt seg, og en gang hadde han sett sin mor. Hun hadde kommet til ham en mørk kveld ute på engen og tatt ham i hånden, og trøstet ham. Han var liten den gang og redd for uværet som raste over hans forsvarsløse hode. Det tordnet og lynte noe aldeles forferdelig, og regnet fosset ned.

Skjelvende hadde han søkt ly under en fjellknaus, og forsøkt så godt han kunne å få plassert geiteflokken rundt seg. Men han skalv av kulde, og han gråt og var redd.

Da hadde hun kommet ned fra sin himmel, den snille moren hans, for å trøste sin eneste sønn. Den lille gutten sin, som hun hadde forlatt nede på Jorden, fordi hennes tid i dette livet hadde vært for kort, til å kunne følge med ham gjennom hans oppvekst. Men siden han ikke forstod dette med tid, hadde hun forklart ham at alle sjeler opplever forskjellige liv, i forskjellige kropper, til forskjellig tid, og at noen ganger oppholder sjelen seg lenge i en kropp, andre ganger kortere.

Han hadde nikket at han forstod, men at han syntes det var urettferdig overfor ham selv at hun ikke hadde kunnet være på Jorden til han ble stor. ”Det var ditt eget valg,” hadde hun svart, og sett på ham med sitt milde blikk.

Men da protesterte han lenge og inderlig. Aldri i verden at han hadde valgt å miste sin mor. ”Aldri!” ropte han så høyt at geitene skvatt til. ”Jeg skal forklare det nærmere når du blir større,” hadde hun svart.

Så sa hun at han aldri måtte være redd, fordi hun alltid passet på ham. Hun var aldri mer enn et lite pust borte, hvisket hun, og han kunne kalle på henne når som helst han følte trang for det.

Så hadde hun kysset ham på kinnet og sett ham lenge inn i øynene, før hun forsvant og ble borte. Etter den gang var han aldri like redd, og nesten aldri helt ensom.

Med ett oppdaget han at det var blitt helt mørkt. Dagdrømmene hadde ført ham langt av gårde. Han hadde glemt både tid og sted, og kjente at han frøs litt der han satt med bena i det kjølige vannet. Idet han skulle til å reise seg, fikk han øye på et bitte lite lyspunkt nede i det nattsvarte vannet.

Åndeløst ble han sittende å stirre på lysprikken, som sakte vokste til den ble like stor som den største gullmynten i landet. Han stirret og stirret for å se hva det kunne være? Kanskje var det bare hans fantasi som spilte ham et puss.

Men nei, lyset forsvant ikke, det strålte klart og tydelig fra et punkt i hans eget speilbilde. Midt mellom øynene, et sted i pannen satt lyset og skinte om kapp med månen, som speilte seg i vannflaten et stykke bortenfor.

Lenge ble han sittende å undre seg, og stirre på dette strålende lyset, som så ut til å komme fra elvens dyp. Forsiktig forsøkte han å bevege hodet litt, for å se om lyset ble hengende igjen. Men det ble det ikke. Lysstrålen fulgte med.

Det var nå vel aldri slik, at lyset kom ut fra hans egen panne og strålte ned i vannet. Han løftet sakte hodet, redd for å miste det fantastiske lyset. Men lyset fulgte med, og strålte kraftfullt fremover i mørket.

Skjelvende av en slags skrekkblandet fryd, løftet han den ene hånden og speilte lysstrålen inn i den åpne håndflaten. Og hånden hans ble gjennomsiktig! Han gispet høyt av undring. Han kunne nemlig se geitene inne på land igjennom hånden sin.

Han hadde fått et lys i pannen. Et slags magisk øye som utstrålte et skinnende gullhvitt lys, og som kunne gjøre fysiske ting gjennomskinnelige.

Var det et mirakel som hadde skjedd? Et slikt mirakel som han hadde hørt onkelen og tanten snakke om, slik som den gangen gresset hadde tørket ut i sommersolen så geitene holdt på å dø, og det plutselig som et mirakel var begynt å regne. Eller var dette her noe helt annet?

I alle fall var det ingen drøm. Ei heller var det fantasien som spilte ham et puss. Han var helt klar og våken, og uansett hvilken vei han vendte hodet strålte pannelyset fremover.

Takknemlig og glad over det enestående lyset, som gjorde den mørke kvelden på den ensomme elvebredden til noe trygt og godt, vasset han i land. Et lys var blitt tent i mørket, uten fyrtøy eller flamme. Et strålende vakkert lys var blitt tent i hans egen panne. Han hadde fått et magisk øye som kunne se gjennom marg og bein.

Lykksalig la han seg midt i flokken av sovende geiter, og glemt var sulten som gnagde i tarmene. Han hadde jo for lengst spist opp den harde brødskalken, og de kokte potetene, som tanten om morgenen hadde sendt med ham. Nå var han blitt eier av et lys, som strålte ut i fra hans egen panne.

”Kanskje jeg kan lyse på en stjerne,” hvisket han stumt, og stirret opp i den nattsvarte himmelen, hvor stjernene skinte og blinket om kapp med hverandre. Der er månen, og der er Orions stjernebelte, hadde onkelen en gang fortalt. Og langt bakenfor det digre stjernebildet av Orion, ligger de sju Pleiadestjernene.

I det samme han tenkte på Pleiadene, for sju tynne stråler ut av pannelyset hans og opp i luften. Over tretoppene for det, over åsen, forbi Månen, forbi Orions stjernebelte, og langt ut i det mørke verdensrommet. Helt til strålene traff hver sin stjerne i Pleiadene.

Lamslått av forundring opplevde den lille gjetergutten at lyset fra hans panneøye var så sterkt, at det gikk tusenvis, ja millioner av lysår ut i verdensrommet. Og at hver stråle traff sin egen stjerne.

Lenge ble han liggende slik og nyte det forunderlige som hadde hendt ham. At han fattiggutten Xavier, som ingen i hele verden kjente til, skulle få oppleve et slikt mirakel.

Han hadde ikke før hvisket frem ordet mirakel, før et nytt mirakel fant sted. Og det var enda større og mer fantastisk.

Midt mellom de sju lysstrålene fra hans panneøye, kom en rødglødende tornado piskende i mot ham gjennom luften. Den ble større og større og til slutt så den ut som en flammende ildkule på størrelse med et hus.

Uten å kunne røre seg, så forskrekket var han, ble Xavier sittende å vente på at flammene fra ildkulen skulle sluke ham. Men ingen ting skjedde. Midt mellom to skyer, like over hans hode, stoppet ildkulen, og ble stående helt stille å vibrere i luften. En svak summende lyd var alt han kunne høre, ellers var alt stille. Ja det var fullstendig lydløst rundt ham.

Med ett delte ildkulen seg, og ut kom et forunderlig vesen. Gutten ble så redd at han ikke greide å røre seg. Fullstendig lamslått, nesten uten å kunne puste, ble han sittende å stirre på det lysende vesenet som kom ut av flammene.

Det var like høyt som et stort tre, og det hadde menneskekropp med armer og bein. Men i stedet for menneskeføtter hadde det klover, slik som geitene som uforstyrret lå rundt ham og sov. Det hadde fire sett med vinger som hos en fugl, og på kroppen hadde det en tettsittende, skinnende hvit drakt, med en stor rød kappe over skuldrene. Men aller mest forunderlig var hodet.

Xavier stirret og stirret, og kunne knapt tro det han så. Et slikt merkverdig vesen hadde han aldri visst eksisterte. Vesenet hadde fire ansikter! Et ørneansikt foran, et okseansikt på den ene siden, på den andre et menneskeansikt, og helt bak ansiktet til en løve.

Da vesenet tok et skritt frem og ble stående på en liten hvit sky, kom plutselig noen rare små skapninger frem fra ildkulen bak ham.

De hadde en slags eggeformet kropp, med et bitte lite hode på toppen. Armene var korte og tynne, og bena var bare to føtter uten tær. Fra magebeltet deres skinte små flerfargete lys, og de utstøtte noen merkelige gryntende lyder.

Gutten som nesten hadde glemt å puste, satt helt som hypnotisert, og med vidåpne øyne stirret han på det forunderlige opptrinnet over hodet hans. Han kløp seg selv i armen, og måtte ynke seg litt fordi det gjorde vondt. Men jo, han var helt våken.

Du store verden, tenkte han. Dette er virkelig. Ikke drømmer jeg og ikke fantaserer jeg. Jeg er våken, og ser det jeg ser, og hører det jeg hører.

I det samme pekte vesenet på gutten og sa; ” En gang i evigheten skal du reise til stjernene, og ta med deg til Jorden visdommen fra Pleiadene!” Ordene tordnet ut over landskapet, og brente seg for evig inn i gjeterguttens sjel.