Lillian W. Skow

Skyld

Ofoten – Drammen – Christiania

LIV Forlag

© Lillian W. Skow - 2012
Forsidebilde: Anders Beer Wilse/Norsk Folkemuseum (Retusjert)
Forlag: LIV Forlag
Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as
Dialoger på ofotmål:
Språkkonsulent Martin Indregard, Narvik.

ISBN: 978-82-93184-44-7
ISBN: 978-82-93184-11-9 (trykk)

Bøker av Lillian W. Skow:

1996 | Alle disse dagene, dikt
1999 | Tida kommer ikke tilbake, dikt
2003 | Veloma Madagasikara, roman
2004 | Øyeblikk, dikt
2006 | Noen bare går, roman
2006 | Tobias og Maria på Langedrag, barnebok
2007 | Tobias minstemann, barnebok
2007 | Tobias begynner på skolen, barnebok
2007 | Tobia og Maria flyr over verden, barnebok
2009 | Blå time, dikt
2010 | Størst av alt, familiesaga fra Vestfold, roman
2011 | Størst av alt. Familiesaga, roman 2. opplag
2012 | Skyld – en familiesaga. Ofoten-Drammen-Christiania, roman

Mars 2011

Kofferten er blytung. Svær er den og, men jeg får kibbet den med meg ned de to, tre trinnene fra togvogna og ut på perrongen i Asker. Jeg ser ham med det samme, synes jeg kjenner ham igjen enda vi aldri har truffet hverandre, bare hatt kontakt via e-post, og bare de aller siste ukene. I det samme løfter han to lange armer til en vid favn, og da er jeg helt sikker. Det er ham, Calle, som jeg er halvfilletante til. Finnes forresten det ordet i slektsvokabularet? Fellesnevneren vår er Helmer, Helmer som var min farfar og Calles oldefar. Calle er sønnesønn til Henrik, farfars hemmelige sønn, den onkelen jeg ikke visste om før han var borte for alltid. Calle likner oss alle sammen, mest kanskje lillebroren min. Nøttebrune øyne, svart hår, nå forsiktig gråmelert. Kraftig bygget. Familielikhetene er der i massevis.

Det blir en lang og god klem selv om vi har det travelt. Jeg skal videre med neste tog, bare en liten time har vi på oss, og han har lovet meg en kopp kaffe.

– Hvor? spør jeg.

– Vi må over på den andre sida av sporet, svarer han, løfter kofferten og legger i vei, ned en trapp og opp en trapp, over ei gate og inn i en kaffebar. Helt bort til et lite bord i kroken bærer han beistet og setter det fra seg.

– Kaffe? sier han

– Ja, takk, kaffelatte!

Så er vi i gang. Jeg trekker fram en blå hullperm fra Meny-posen og åpner den. 95 kopier kommer for dagen, kopier som jeg har bestilt og betalt for i Oslo Skifterett, alt det som er å finne fra skiftesaken etter farfar Helmers bortgang i 1930. Calle skal se gjennom dem og lage pdf-filer slik at andre også kan få tilgang til dem.

– Jeg kan nesten ikke huske at far snakket om farfar, sier jeg. – Jeg tenkte kanskje ikke så mye over det den gangen, det er så mye jeg kunne ha spurt ham om, men farfar var nærmest et «ikketema» hjemme hos oss. Det er mer enn åtti år siden han gikk ut av tida, sporene etter ham er så spinkle, de er i ferd med å forsvinne. Jeg vil prøve å gå dem opp før de blir helt borte. Nå har jeg lagt ut på reisa mot Bodø, Narvik og Virek for å leite opp tremenninger, mennesker med hver sin lille bit av historien om og rundt dem som levde før oss, dem det er for seint å spørre. Ennå er det liv i Lilly, tremenningen min i Narvik. Hun er 94 år, jeg må skynde meg for å rekke henne.

På sporleiting etter farfar.

– Det skal bli spennende å høre fra deg når du kommer tilbake fra Ofoten, smiler Calle. – Jeg kunne nesten tenkt meg å bli med selv. Se Virek, snakke med slektninger jeg ikke kjenner, ja, ikke vet om engang. Plutselig ble vi en del av en stor familie, vi som alltid bare har vært noen få.

– Jeg husker noe far nevnte om faren sin en gang, sier jeg. – Han sa at farfar hadde en engels håndskrift.

Det er jo hyggelig å vite noe om sin egen farfar.

Andreas Fisker og Bonde

Det aller første foto av Virek-gårdene.

Foto: Hans B. Ravn Eidissen, 1901.

Kapittel 1

Andreas ror. Blank og veldig surkler Ofotfjorden rundt ham denne maidagen i 1857. I lange, seige tak lar han båten gli på den svære flata. Veggelandet speiler seg, han kan ikke huske å ha sett opp-ned-bildene så klare før. Han har rundet Forratangen og Skredneset, lagt kjølvann etter seg helt inne fra Kleiva i Bogen. Nå sitter han og ser mot den grønne verden han legger ut fra. Aspelikollen like over neset, bakenfor den ser han Middagsdalshøgda. Han henter inn et godt siktemerke og holder kursen stø mot Virek på andre sida av fjorden.

Andreas ror. Den vårbrune panna hans strekker seg høy og bred opp mot det mørke håret. Han har latt skjegget gro som en krans langs kjakene og under haka, ansiktet er åpent og nyraka. Han har skiftetøy med seg i en klesbylt i framskotten, sitter i bare busserullen. Så svetter han ikke ut finskjorta. Han kunne ha valgt treroringen og satt seil, men vestavinden holdt ham for narr, ga ikke pust til lufta. Slik har det vært i flere dager, helt ubegripelig så tidlig i mai. Kanskje han likevel hadde valgt å ro, selv om vinden hadde tedd seg som den skulle. Tankene hans har det så godt når han ror. Når han sitter og drar årene gjennom vannet, løfter og lar dem dryppe av seg like over havflata, snur årebladene en anelse og lar dem skjære ned akkurat passe dypt, når han spenner kroppen og lar båten skyte fart og skjære seg gjennom vannet, klarner tankene, og han kan sitte og filosofere over både dette og hint.

Andreas har tenkt, og han har tenkt lenge. Men enda så mye han har grublet, er han ikke parat, ennå har det ikke klarnet helt i hodet hans. Best som han føler seg sikker og vet hva han skal gjøre, tar tankene hans fatt helt forfra igjen. Og slik har han hatt det – fram og tilbake – i mer enn året. Ja, det nærmet seg snart halvannet. I dag må han tenke seg ferdig, har bare noen timer til han må vite hva han skal gjøre. Han er ikke midtfjords ennå, det er ikke for seint å snu. Andreas er usikker. Enn om det er slik at Elisabeth ikke vil ha ham?

Han har det kanskje travelt, kan komme for seint. Andre kan være ute i samme ærend for alt hva han vet. Men samtidig gjør det godt å drøye tida, uviss som han er om det er rett det han nå holder på å gjøre.

Helt fra han hørte om ulykka på Virek, like før jul for halvannet år siden, har han hatt Elisabeth inne bak tankene et sted. Hun kunne dukke opp på de utroligste steder og til de merkverdigste tider. Elisabeth Gabrikke Hansdatter fra Lenvik i Bogen, han kjenner henne fra år tilbake, vet hva for ei dugende kone hun vil være.

Det hadde vært en forferdelig hendelse. Ole Nicolai Johnsen, eller Ol’Jonsa som mannen til Elisabeth het i det daglige, hadde vært med hesten i Kråbakken og kjørt ved. Om kvelden kom hesten alene til gards med brukne skokler. Under Kråbakken fant folk sleden og lasset. Det lå velta over en stor stein ved tråkket, og under lasset lå Ol’Jonsa klemt i hjel. Han hadde vel falt mellom steinen og lasset i det samme det velta.

Det hadde ikke gått mange dagene før de i Bogen fikk høre om hendelsen, og skyldfolket til Elisabeth hadde dratt av sted til gravferda. Midtvinters. Kovet sto over Ofoten, de venta i det lengste med å fare over, men mildt hadde det vært, så Ol’Jonsa kom i jorda like før nyåret satte inn.

Andreas hadde ikke dratt, men han var blitt gående og grunne på hvordan Elisabeth hadde det. Hvordan skulle hun klare gården og alt stellet? Kanskje han selv kunne være kar for å ta plassen etter Ol’Jonsa? At det kunne være hans tur hos Elisabeth? Men han var ikke riktig sikker. Hun hadde valgt fetteren sin den gangen, Ol’Jonsa fra Håkvik, og nå hadde hun allerede tre barn. Den minste var bare vel året da ulykka skjedde.

Andreas hadde ikke fått fred for disse tankene, de surret rundt det samme om og om igjen, og da han til slutt tok spørsmålet opp med dem hjemme, viste det seg at de ikke hadde noe imot at han fridde til Elisabeth, hun var av godt folk. De kjente til foreldrene hennes, de bodde i Lenvik, nabobygda. Folket hans hadde sett henne vokse opp, ei stødig jente som svarte godt for seg på kirkegolvet. Rett nok var hun noen år eldre enn ham, men hun var ei dugende kjerring i alt hun tok seg til. Og med Elisabeth fulgte Nervåga-gården på Virek. Andreas var voksen nok til å tenke selv, mente de, hadde jo fylt de tretti. De var redd han ellers ikke ville finne seg gifte, han hadde nå i alle fall tatt seg god tid. Kanskje husket de også hvor tafatt han hadde vært i tida etter at det ble lyst for Elisabeth og Ol’Jonsa. Nei, ro du bare i fred og spør deg for hos enka på Virek, sa de. Så kunne det lage seg slik at Gabriel fikk ta over heimegården på Kleiva. Sa de også.

Og nå var han på tur.

Han hadde starta tidlig, straks han var ferdig med å kjøre frauet ut fra haugen ved fjøsluka og ut på jordet denne lørdagsmorgenen. Det var mye vann mellom Kleiva og Virek, kanskje bortimot åtte, ni kvartmil lå foran ham da han hoppet ombord i den vesle spissa og satte seg til med åreparet. Kanskje han måtte ro tilbake samme dagen. Ennå kjente han usikkerheten. Hva kunne Elisabeth komme til å svare?

Andreas ror. Han legger seg på årene og lar takene bli lange og gode. Havet puster under ham der han kløver flata og legger kvartmil på kvartmil etter seg. Elisabeth! Han ser henne for seg og kjenner varmen i kroppen. Han hadde vært bare unggutten den gangen han hadde sett henne i kirken, da han plutselig ble vàr henne, så henne. Skulle vel ikke tenke på kvinnfolk ennå, slik han hadde gjort det den gangen, ung som han var. Om presten hadde sett tankene hans, ja, hva kunne hende da? Elisabeth og han hadde aldri møttes toene, men hadde vært i flokk med andre ungdommer på møte rundt om på gårdene, i kirken, ja, andre steder og. Han hadde sett henne på vei til danseplassen, men dit fikk han ikke gå selv. Når kroppen som han vokste fram i, og som ga ham så mange slags nye tanker, lå og vred seg nattetider, var det alltid Elisabeth-bildet han hadde for seg.

Andreas spytter i neven for å få bedre grep rundt årene. Den varmen han kjenner i kroppen, kommer ikke bare fra roinga. Hvordan skal han bære seg ad? Hva skal han si? Bak den brede ryggen sin aner han Virek-landet. Han snur seg, og blir sittende i undring, helt blendet. Det gnistrer fra vannflata foran baugen, den spiller og lever i et forunderlig tusenglitter. Lenger inne glir det levende spillet sammen, og så langt synet rekker, skinner solflata mot ham fra vannet, nesten blender ham like inn mot landet. Dit han skal.

Det er ikke langt igjen, nå må han bare stå på og være kar, og så får han håpe og tro at Elisabeth vil synes om ham. Han skurer båten inn på ei av Virekøyene litt vest for bygda og hopper i land. I det samme er måkene der, over og rundt ham. Tjeld også. De kvinker og skriker, og samler seg i en sverm over hodet hans. Ingen skal komme her og true dem midt i den hellige hekkinga deres. Han hadde ikke sett dem, ikke hørt dem heller, hadde vært så dypt inne i sine egne grublerier. Nå stuper de mot ham i et veldig måkespetakkel. Bombarderer og treffer. Han kjenner sølet nedetter ryggen.

– Æg er vesst inntrengar her og, tenker Andreas, – ikkje berre hos ho Elisabeth.

Tvilen og sulten herjer i kroppen, og han vet ikke annet enn at han bare må bli kvitt dem begge. Tvilen først, kanskje. Han veiver mot måkene, ser seg om, får øye på en høvelig stor stein inne på øya og faller på kne mot den. Måkene roer seg. Han er jo ikke der eggene ligger.

– Herre Gud, no må du klarne tankan mine, hvisker han. – Skal æg be om handa tel ho Elisabeth sjøl om ho har dessan tre ungan, eller bør æg heller la det være?

Han legger hodet mot steinen og kjenner hvor trøtt han er, nesten motløs, men så synes han at han liksom får et svar om at det er rett, nettopp det han er i ferd med å gjøre. Var det et tegn, dette tindrende lyset som hadde møtt ham innover mot land? Noen som ville sette mot i ham og som tok selve sola til hjelp? Hva kunne være meningen ellers?

Andreas kjenner seg overbevist, nå vil han ikke la tvilen ta ham mer. Han reiser seg, samler noen einerkvister til bål og koker seg kaffe. Så flir han seg og setter seg til årene. Det er ikke lange biten igjen.

Elisabeth er i kveldsstellet når Andreas kommer fram. Hun har tausa med seg i fjøset, skjønner han, for innimellom ramlinga av kjettinger og spann hører han kvinnfolkprat. Han går mot stuehuset mens han venter til kjerringene skal bli ferdige. Ei lita storesøster på sju-åtte år passer småbrødrene sine. Hun ser opp idet mannen står i døra.

– Ka er det du vil? spør hun, og han vet ikke svaret i det samme. Forresten, hva er det med den vesle dama? Det renner fra øynene hennes, og hun myser mot ham som om hun ikke ser ham tydelig.

– Ka heite du då? spør han i stedet, men hun bare ser på ham og vil ikke svare.

– Æg heite Nils Andreas, og ho er ho Øllegård! sier en liten kar og trenger seg fram. – Ho mor er i fjøsen, så veit du det og.

– Andreas? Men … då heite vi jo det same! Nesten, for æg heite berre Andreas, ikkje Nils Andreas sånn som du.

Så var det slikt stelt med øynene hans og. Gutten må være nesten blind, tenker Andreas.

– Æg får ta en tur og prate med henn’, æg då, sier han og kommer seg ut døra.

Han somler seg mot fjøset, åpner døra og kjenner fjøsdampen mot seg. Hører godlyder, gomling, tunge kropper som flytter seg, småprat og sang av melkesprut i bøttene. Men mest hører han sin egen puls i kroppen. Den slår i tinningen, og han kjenner at knærne ikke er helt som de skal.

– Elisabeth, sier han. – Æg kjem med bud til deg, men æg vil helst sei deg det toeina.

Elisabeth løfter fram bøtta og reiser seg fra krakken, gir kua et vennlig klask.

– Bi med meg utafor døra, då, sier hun, og Andreas vet at nå er det for seint. Nå må han bare la det stå til.

– Kem er det som har sendt deg?

Elisabeth snapper etter luft. – Er det nokka med dem heime?

– Nei, svarer Andreas. – Det er det så vesst ikkje. Æg kjem med bud ifrå meg sjøl, og no kan æg ikkje vente lenger, æg har resonnert så lenge. Kan du tenke deg å gjeftes med meg, Elisabeth?

Hun slepper armene ned, blir stående og sier ikke et ord. Står der like framfor ham, og han vet ikke om han … kanskje hadde han vært for brå likevel, kanskje han burde ha sagt det på en annen måte, ventet, antydet, funnet bedre både tid og sted. Så sender hun et blått blikk rett på han.

– Andreas, sier hun. – Veit du ka du ber om? Æg er ikkje berre meg, det må bi heile banflokken på kjøpet.

– Æg veit det, nesten roper han. – Men vil du det? Vil du ha meg?

Han trår et skritt nærere, skal til å legge armene om henne, men rekker ikke gjøre det før hun er der like inntil ham. Så hører han gråten. Stille kommer den og fyller ham med glede, for han skjønner i det samme hva svaret vil bli.

– Ja, Andreas, hvisker hun. – Æg har venta på et slekt bud, men æg vesste ikkje rektig kem det sku komme ifrå. Og at det kjem frå deg, er berre så usigelig godt! Æg makta ikkje gården og ungan og alt sammen åleina lenger. Æg har skjønt det lenge, men nettopp no heldt æg på å gje det opp alt sammen.

– Så bi dettan en gledens dag for oss begge, brummer Andreas. – Du er vel snart ferdig i fjøsen?

Kapittel 2

Da det ble søndag, var Andreas fremdeles på Virek. Han hadde helgefri, og de hjemme skjønte vel nå at han hadde fått svaret sitt hos Elisabeth og hadde litt av hvert å fordrive tida med på Virek. Han kjente seg roligere, pusten gikk som den pleide, og Elisabeth var der, like ved ham. Hun var mindre enn han husket henne fra tidligere, smalere, som om årene hadde forbrukt noe av kroppen hennes. Det blonde håret var rullet opp i en tull i nakken, han hadde ikke sett det i går, bare fjøsskautet. De byttet blikk, som om de hele tida funderte på hva den andre tenkte. Brått lo hun.

– Nei, du Andr’as! Ka du kunne finn på!

Og så takket hun med hele seg, travlet rundt i den ivrige kroppen sin og ordnet med ett og annet, tryllet fram både kaffe og noe å bite i, og nynnet. Han prøvde å få tak i melodien, men best som han trodde han hadde den, var hun i vei med en ny. Ungene lurte da de sprang ut av senga tidlig søndags morgen og fant Andreas i stua, alvoret lå utapå dem.

– Har mannen sove hos oss?

– Ja, svarte mora. – Og om ei stund ska han bo her på ordentlig. Han ska bi faren dokkers!

Andreas hadde satt seg på krakken da han hørte snakket, holdt øye med dem og ventet. Hvordan ville de ta det? Hun hadde sagt det så enkelt, så likefram, det som kunne være så vanskelig.

– Å! sa de og sto stille, men bare en liten stund. Så kom Nils helt bort til ham med hendene på ryggen og alle fem åra sine i fjeset.

– Det var bra det, Andr’as. Vi treng fleire mannfolk her.

Like med det samme var Øllegård der med Hans Johan, den minste, i skjørtekanten. Han kunne vel være innpå tre år, mente Andreas.

– Det var då en flott kar, sa han. – Få kjenne kor tung du er!

Veslegutten strakk armene i været, og fòr i det samme i lufta, høyt over den fremmede mannen. Han rakk ikke hyle engang, før han var trygt nede på golvet igjen.

– No må du bi med rundt på gården, sa Elisabeth, – vi må berre få i oss litt mat først.

Hun var ferdig i fjøset, blusset mot ham og var rask i vendingen, nesten så hun småsprang med det hun satte fram på frokostbordet. Øllegård fant fram ei skål med brunsukker. De skulle ha det fint på grøten i dag. Så bar det ut. Nils fikk være med, småjenta passet Hans til mora var tilbake.

Husene på Virek lå tett sammen, lunte for hverandre i ei lita, grå grend som vind og vær hadde stelt med opp gjennom årene. Noen av bygningene syntes tida bedre på, der tømmerveggene var enda gråere enn på de andre husene. Ingen av stuehusene raget over andre verken i høyde eller i bredde. En og en halv etasje og soverom ovenpå. Uthusene lå som strødd omkring, fjøs, staller, hønsehus og låver. På Elisabeth sitt tun lå det seks hus med stort og smått, og like nedafor, i den aller eldste bygningen, bodde Ol’Hansa og Karen med sine.

Ut fra husklyngen strakk åkre og beiteland seg i alle retninger, og utafor lå Ofotfjorden, blinket og lokket med sine store dyp. Bakenfor husklyngen og sønnafor denne, klatret trærne oppover Brattåsen, opp mot Kråbakken og høydene over det hele. Aller øverst tronte Rånkeipen. Andreas kjente den igjen, hadde ofte sett den hjemmefra, men her var den så underlig mye nærere.

Andreas ble stående og se, ta det inn. Var det slik det så ut da han kom i går? Han hadde visst ikke merket seg noe, bare hatt Elisabeth i tankene, ikke tenkt på hvordan det var med alt det andre. Elisabeth var ivrig, hun viste og forklarte, og Andreas skjønte at han måtte ha vært en dyktig kar, han Ol’Jonsa. Bare sju år hadde de vært gift, men det lå mange ting etter ham og minnet om klarsyn og håndlag av beste sorten. Huset og jorda var godt holdt, og Elisabeth var stolt av det, skjønte han. Kanskje det ikke ville bli så lett å være nestemann her likevel? Bodde den andre ennå litt inni henne? Det var ikke mer enn knapt halvannet år, Andreas har regnet seg til 17 måneder, siden ulykka. Nesten som om de kunne møte Ol’Jonsa like rundt hjørnet der de gikk.

– Nei, sa hun som om hun leste ham. – Ol’Jonsa er borte. Men æg er glad for de åran vi fekk. Æg tenke ikkje på han sånn i dagen, men det hende når det bi for tungt, at æg ønska æg kunne mane han telbakers. Det bi nokka heilt anna no når du først kjem.

De tidde begge, rusla inn, og hun fant fram papirer og tall som han skulle ha med seg. Han skulle ro innom Ankenes og snakke med presten. Så snart de fikk lysning, kunne de planlegge bryllup.

– Så fort råd er, sa hun og smilte. – Veit du førresten kem som var her en tur i april… og ka ærend han hadde?

Nei, han visste ikke det.

– Det var storhandelsmannen inn på Fagernes, han gammel-Mosling! Han som heile Ofoten skylde penga. Han fridde! Han hadde hørt at æg var så god tel å yste, sa han. Ja, kjerne smør og.

– Og du svarte…?

– Nei! Og det sa æg endå æg ikkje vesste om deg.

Nå lo hun.

– Men æg takka før det pene han sa.

Kapittel 3

Det ble mange turer fram og tilbake for Andreas. Han rigget til treroringen og jaget over fjordstykket, det tok bare et par timer. Var det god bør, gikk det enda fortere. Det var om å gjøre å spare tid nå, ikke kaste den bort under veis. Han gikk inn i drifta på gården, gjorde seg kjent med både to- og firbeinte, sørget for å få inn høy og korn og ble den velsignelsen Elisabeth nesten ikke hadde våget å drømme om. Like før september gikk ut, ble det vielse i Ankenes kirke. Han hadde selv sett presten skrive det i kirkeboka for Ofoten: «Ungkarl Andreas Hansen og enke Lisabet Gabrikka Hansdatter.» Han kom seg ikke til å nevne at presten burde skrevet riktig, ikke mista både første og siste bokstaven, at han skrev Lisabet i stedet for Elisabeth. Men alderen var riktig. Hun var 34 og han 30 ½. Det var viktig å få med det halve.

Virekgrenda hadde god grunn til å feire, mange hadde plagdes, vært bekymret for den lille farløse familien og stellet på gården. Nå skulle ting komme på kjøl igjen hos Lisabet. Tre hele dager kunne de rett nok ikke sette av til festen, det var ikke mange år siden de feiret henne første gangen. Men slektningene fra Bogen ble over, både hennes og hans folk, og det ble ståhei og prat over alt. Gabriel, broren til Andreas, hadde vært forlover. Lisabet hadde fått Ol’Hansa, naboen, som vitne for seg. Andreas fikk bruke Lisabet-navnet han og nå, alle gjorde jo det.

Så la hverdagen seg over tunet. Andreas kom fort inn i stellet, ja, i styringa og. Dagene var fulle av arbeid som lå der og bare ventet. På sjøen var det han som var høvedsmann, på gården var det Lisabet som var det. Hun visste hva og hvordan, hun var den som hadde hatt ansvaret til denne dagen. Hun skulle få beholde det, driftig som hun var, tenkte Andreas. Naustet, båten og fisket fikk være hans. Ellers ville han sette krafta si inn der Lisabet mente den var til best nytte. Han visste det fra før, nå så han det selv, hun var dyktig, kjerringa hans. Fikk han bare ordnet seg til ei snekkerstue, ville alt være såre bra. Forresten ikke helt. Andreas var ikke like godt nøyd med alt. Begge de to eldste ungene hadde dårlige øyne. Hva kunne det være for galt med dem? Noe var det, men hva? Stadig siplet det væske fra dem nedover kinnene, og barna gikk og myste med røde øyne. Det kunne virke som om de ikke så godt, selv på lyse dagen. En dag tok han det opp med Lisabet.

– Ol’Jonsa spurte seg før hos feskardokteren på Lofoten, sukket Lisabet, – men han kunne ikkje gjere nokka, sa at de måtte tel Throndhjem. Æg sku ha vorre der med dem før lenge sida, men ikkje har æg hadd tida tel det, og ikkje har æg råd. Det er mange som har sagt at det kanskje kan bi for seint. Åh! Æg har heilt ondt i meg med tanken på ka som kan skje, de velta koppa og kar når vi spis, de snubla og slår seg.

– Æg trur det hasta med synet dæmmers, sa Andreas. – Møsta de det, bir det ikke greitt før nån av oss. – Æg har filosofert litt på det. No når onna snart er over og alt er i hus, tar æg ungan med tel Throndhjem. Det er vesst en doktor der nede, en som skal være så god på dettan med synet tel folk.

– Men penga…

– … skal æg låne. Æg får ta meg en tur innom Moslingan når det bir å handle neste gongen. De må då ha så pass at de kan avse nokka, sku æg tru.

Så en dag trådte Andreas inn i krambua hos Mosling på Fagernes. Det var gammel-Mosling som satt bak disken den dagen, de travle sønnene hans var vel opptatt. Andreas hilste og sa fram navn og ærend. Gubben reiste seg, så på ham. Så skrevde han ut med ryggen bak. Folk ventet, flere kom til. Hvor ble det av den mektige mannen? Til slutt dukket betjenten opp og fikk det travelt med å ekspedere, og så var det Andreas sin tur igjen.

– Beklager, sa betjenten. – Det kjem ikkje på tale. Mosling låne ikkje ut i dag.

Andreas handlet det han ellers skulle, fikk med seg posten til Virek-grenda og tok på hjemtur. Hos Hans Ravn, naboen, ble han budt på kaffe da han hadde med brev til dem, han satte seg nedpå som snarest, og fortalte om turen til Fagernes. Lånet nevnte han også – det han ikke fikk – og at det hastet med turen til Throndhjem. De hadde sett det de og, ungene til Lisabet hadde vært dårlige i synet i lange tider.

– Hørte du det, Oline! ropte Ravn. – Han gammel-Mosling snudde ræva til han Andr’as i dag. Ja, det skal æg sei deg er førdi det ikkje bei nokka Lisabet på han her tidligar i år. Ha! Æg kan låne deg det du treng, sier Ravn. – Det ser vi alle at du er en likandes kar. Og når vi har vorre på Lofoten, kan du betale telbakers. Du tar vel turen etter jul du og, du har både fembøring og mannskap, veit jeg.

– Ja, fær du sørpå tel Throndhjem skal æ varsle folket mett! svarte Oline, varm og ivrig i stemmen. – Hadd æ kunna, vill æ vorre med dokk, så kom æ innom mor og far en snartur æ og. Men æ skal varsle. Dokker kan heilt sekkert få bo heim te dem.

Andreas tenkte. Lenge. Så sa han til Lisabet:

– Stell du berre i stand det ungan skal ha med seg, så fær vi før dampen legg opp før vinteren. Æg har snakka med han Ol’Hansa, skal gjere han en vennetjeneste sida, så sette han oss over i fembøringen. Han hadde et par ærend på Evenes, og så svenga han snoft opp Ramsundet med det same og sett oss av på Sandtorg. Vi kan ikkje vente lenger. Han «Prinds Gustav» er på sør-tur om tre daga.

Kapittel 4

Andreas hadde aldri vært så langt sør som til Throndhjem. Ikke i så stor by heller, med gater og hus, mennesker over alt. Anders, far til Oline, sto klar med hest og vogn på kaia, de kunne bare klyve opp i den og sitte rolig, så kom de dit de skulle. Storveis var det, bare sitte der og se. Det myldret rundt dem. Ungene glante, enda så trøtte de var. Men hvordan skulle han finne fram til doktoren?

– Det e te`n Christian Kindt di ska te, sa Anders. – Hainn gjør fantastiske ting med øya te folk som har ugreie med synet. Nesten som en troillmann. Mang bli heilt go, men itj aill. Æ veit kor hainn held te, Throndhjems Communale Sygehus ligg på Kalvskinnet. I overmorra får dokk kom dit, æ har snakke med hainn, og hainn kan ta dokker da. I morra får di vel sov ut etter den lange reisa.

– Tenkte jeg det ikke, sa doktoren da han hadde kikket og studert øynene på dem begge. – Hornhinnebetennelse. Det var enda godt dere kom, dette ser ikke bra ut, men nå skal jeg se hva vi kan gjøre. Lapis og kobbersulfat, ja, mmm. Dette er noe som ofte kommer hos pasienter med tuberkulose. Er det noe slikt å finne hjemme hos dere? Den vesle damen, er hun ellers helt frisk?

Han dryppet øynene deres, tørret av kinnene med en rein klut og sa de skulle komme tilbake hver dag til han mente de kunne reise hjem igjen. Så kunne de få med seg medisinen og dryppe videre selv.

Lisabet visste ikke hvordan hun skulle få takket Andreas. Reiste han ikke av sted, brukte dager og netter – og ikke hadde det vært så lett heller – for å få ungene hennes fri for øyeplagene. Nei, for en kar hun hadde fått!

– Æg er glad æg gjorde det, sa Andreas. – Dokteren meinte det var i siste liten, men no er han Nils over elendigheta. Ho Øllegård må vesst dryppest endå ei tid. Du takke meg vesst nok som det er, med berre å være tel!

Kapittel 5

Johan kom til dem på høsten året etter bryllupet. De ga ham tilnavnet Adolf, men brukte bare Johan. Andreas kunne nesten ikke fatte det, det var ikke til å begripe. Han hadde fulgt Lisabet med spenning utover mot jul, litt engstelig kanskje. Var han ikke kar nok? For Lisabet var som før, hadde samme mål om midjen og ingen antydning til kvalme da han hadde dratt til Lofoten midtvinters. Lett og nynnende glad gikk hun mellom dem før han dro og fikk unna alt som ventet på hendene hennes. Under fisket ble han gående og fundere. Hvordan var det fatt med henne? Hvordan hadde hun det? Han kjente lengten vokse i seg, han ikke fikk fred for den verken når han var i sjauen ombord, eller ruslet med noe på land. Hun gikk der og lullet og sang inne i ham. Oftere og sterkere meldte hun seg, ikke bare i nattedrømmene, hun dukket opp ellers også, i sammenhenger han helst ville hatt akkurat de tankene unna. Endatil når han tok fram boka og holdt andakt for mannskapet, kunne han plutselig se henne for seg, kjenne lukta hennes og varmen, kroppen. Var han ikke gudfryktig nok lenger? Holdt han på å tape sjela si i kvinnfolklyst?

Da han nærmet seg Virek på tilbaketuren, ja, helt fra de satte baugen østover og la Vestfjorden aktenfor, kjente han sulten etter henne ese i seg. Aldri før hadde han kjent en sånn hunger, som om han var sulten i hodet, sugen etter å komme på land, få i seg stuemat og stelt seg godt, men aller mest kjente han lengten etter Lisabet.

Da båtene gled inn mot støa, var huset ryddet til fest, og kaffen sto klar til Andreas og mannskapet han hadde med seg.

– Lisabet!

Andreas grep etter henne, ville ha henne over terskelen til kammerset, bare et øyeblikk alene, men hun vred seg fra ham, lo og sa han fikk få av seg lorten først, og dessuten, mannfolkene ville smake lefsa og ha noe i koppene i stua.

Alvoret lå over dem. Høytiden. Karene skred til bords, tok den tida de trengte. Endelig satt de der, så på hverandre, så hvor skitne og uflidde de var, kjente plutselig stanken de hadde hatt med seg inn. Men Andreas tenkte på noe annet. I farten hadde han kjent at Lisabet hadde noe under forkleet, noe som hadde begynt å vokse. Så skulle han bli far han og, ikke bare være stefar til noen som andre hadde laga for verden. Det fòr en lyntanke gjennom ham, ingen måtte bære styggfisk eller hare til stua deres nå! Steinbitt og breiflabb fikk han heller kaste ut igjen eller gi til andre som ville ete slikt. En unge med lyte ville ikke få det bra i livet. Sånn er menneskene laga.

– Ja, hvisket Lisabet under teppet, – arvingen din kjem i oktober om alt går som det ska, så du får fær varsomt fram. Det bei nok sånn siste gangen før du fòr. Men du …

Hun rakk ikke si mer før han var der hos henne, på henne, i henne, og så brast det i ham så han måtte le og gråte på samme gangen.

– Tenk om æg bær ei jenta dennan gongen, hvisket Lisabet, – sku ikkje du også ønske det? Vi har jo to glunta, og ho Øllegård er ikkje sterk. Æg kan trenge kvinnfolkhjelp etter kvert. Men æg skal være glad for det vi får og ikkje ønske meg nokka anna.

Lisabet sukket. Hun hørte ikke noe svar. Hørte bare pusten som gikk ved sida av seg. Endelig var han tilbake, endelig mannfolk i huset. Gården, våronna, dyra. Ungene! Endelig var Andreas på plass igjen.

Forrige dagen var lotten fordelt etter gammel oppskrift. De hadde snakka det gjennom, Andreas og mannskapet. Han selv satt med halvparten, den andre parten var delt etter ulike avtaler karene hadde hatt før de dro ut. Nå lå en stor pakke med trygghet i leddiken, han måtte takke Gud for det alt sammen, at ingen hadde gått i havet og at fisken hadde blitt godt priset. Stua var tømt for folk som ikke hørte hjemme der, og Andreas var bare Andreas, ikke høvedsmann. Fembøringen skulle hvile, og han selv? Nå var det bare å hive seg inn i våronna.

Den mandagen Johan kom til, kunne Andreas seint glemme. Søndagen hadde det vært kirkedag i Ankenes, alle var med slik det sømmet seg, Lisabet òg. Han selv skulle ha klokkertjeneste, da klokkeren var blitt sjuk. Andreas hadde fått bud med spørsmål om han kunne stille opp på kort varsel og lese det som skulle leses. Han var kanskje mer alvorlig enn de andre på båtturen bortover, for klokker hadde han aldri vært før. Regnet silte over båten, de dekket seg til så godt de kunne under gamle seil.

Gudshuset var proppfullt, det luktet våte klær. Oppe fra koret så Andreas de kjente fjesene nede i hopen, både Lisabet og Øllegård. Nils og Hans fikk han ikke øye på, men han visste de var der, småkroppene fikk være med mora på kvinnesida. I det han skulle åpne boka for å lese inngangsbønnen, så han hvor hvitblek Lisabet var, og da han var ferdig og løftet blikket igjen, fant han ikke fjeset hennes. Øynene hans for over forsamlingen, men verken Øllegård eller Lisabet var å se. Han kunne ikke gå fra stolen der framme, ikke kunne han stirre så fælt nedover heller. Han prøvde å roe seg, kunne ikke annet enn å vente til han hadde lest utgangsbønnen og hjulpet presten av med den tunge samarien.

Han fant dem i våpenhuset ved hovedinngangen, Lisabet hadde satt seg nedpå, Øllegård sto hos henne, glad han kom, skjønte han. Guttene var ute og sprang. Det hadde holdt opp med å regne.

– Æg bei litt klein, smilte Lisabet, – men det er over no. Det er nok best vi får oss heim så fort råd er, og så må du sende bud etter ho Oline. No er det hennes tur tel å være krafsekjerring. Ho greie det nok. Æg hjelpte henn med ho Josefine og ho Berntine, no får ho tel hos meg. Au! Åh! Æg trur det begynne å haste!

Da de kom seg opp fra fjæra og inn, bar det til sengs med Lisabet. Øllegård gikk i vei med matstellet, hun var ni år og trengte ikke mange ord fra Lisabet før hun var i gang. Nils fòr etter Oline, og Andreas tok Ole dreng med seg i fjøset, enda det var søndag, og tjenestekaren egentlig skulle ha fri. De var ikke før i gang med stellet, så kom Lisabet, vuggende inn bak den store magen.

– Nei og nei! ropte hun, – melkinga skal æg nok greie, om dokker måkka og fòra.

To kuer fikk hun dratt melka ut av, men så måtte Andreas trå til og hjelpe henne inn i stua. Oline var kommet, i korga hadde hun med seg det hun trengte. Lisabet la seg nedpå som snarest, men var ikke lenge på det, så ville hun opp igjen og ut til de tre kuene som sto med melka si og ventet.

– Nei, ropte Oline. – No får du gje deg! La mannfolkan ordne opp. Vi vil då ikkje ha nokken fødsel i fjøsen!

Andreas rigget seg til i stuerommet den natta, men fikk ikke blund på øyet. De styrte med sitt, kvinnemenneskene. Karen til Ol’Hansa var kommet også. Han kunne ikke mer enn overlate alt til dem der inne på kammerset.

– Dettan går så bra, så, sa de hver gang de fòr forbi og ut i kjøkkenet. Han kunne likegodt vært i stallen og snakket med Balder, eller brent talglys og lest «Allmuevennen». Han kunne ha godt av å lese dem opp igjen, bladene ble liksom nye hadde de bare ligget en stund. Hun var sterk, Lisabet, visste han, men han visste også godt – så altfor godt – at akkurat nå lå hun kanskje farlig nær sin egen grav. Ikke alle kvinnemenneskene kom fra fødsel med livet i behold. Om han skulle miste henne?

– No flør det! ropte Oline, – no får dennan gården storbesøk snart!

Endelig hørte han låta. Veslingen skreik, noe grov i målet, syntes han. Så var det vel en liten mann som var kommet. Gud-skjetakk-og-lov! Han knuget hendene sammen, hadde foldet dem så mange ganger gjennom søndagen, og nå var det blitt mandag. Nå var hun visst over det verste, hun som hadde båret barnet hans inn i dagen, den dagen som bare ville komme med sparsomt lys. Vinterdagen hadde de allerede lagt bak seg.