Steinar Høiback

GUTENBERGS
HEMMELIGHET

LIV FORLAG
2011

Sitatet fra Hamlet-Prins av Danmark
er gjendiktet av Øyvind Berg, Kolon forlag 2002.

Omslagdesign: bjorn@kulsethco.no
Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-931845-3-9

Sophus Blix er ikke så glad i å lese bøker. Allikevel bruker han mye tid i et gammelt antikvariat. Det er nemlig noe i kjelleren der som tiltrekker ham. Noe som kan løse gåter verden aldri har funnet svaret på.

Den dagen han fyller 15 år, får han velge hva han vil i det støvete antikvariatet. Merkelig nok velger han en gammel bok, og det kommer han til å angre på. Eller – gjør han det?

Til Lise, Marthe og Henrik

Sophus betyr vis.

Visdom finnes i bøker.

Bøker myldrer av symboler.

Symboler skaper historie.

SYMBOLENE VISER SEG

Trollmannen slår staven i bakken. Den tørre sanden slår tilbake ved å sende en støvsky opp mot ansiktet hans. Det er tredje uken på rad han utfører de hellige ritualene. Alle rundt ham venter. Det er nå eller aldri.

Han lukker øynene og strekker begge armene mot himmelen. Så løfter han hodet og framsier noen uforståelige gurglelyder, en rituell sang. Den minste i flokken fniser, men får raskt et rapp over ryggen av flokkens eldste. Ingen får forstyrre de hellige ritualer. De trenger regn. Med regn kommer jaktlykken.

Over hodene deres har gudene lagt ut sitt blå himmelteppe uten en eneste sky. Sola steker på de nakne kroppene som sitter i ring rundt trollmannen. Varmen er så intens at noen av de eldste må følge det hele fra den skyggefulle hulen. De sitter og vugger i takt med trollmannens rituelle sang. De orker ikke annet.

Så blir trollmannen stille. Han åpner øynene og stirrer mot det uendelige blå himmelteppet. Noe beveger seg i synsranden. En nesten usynlig sky smyger seg over himmelen. Har han lyktes?

Snart har det samlet seg flere skyer. Den lille menneskeflokken gisper.

Trollmannen slår i sanden med stokken og begynner en heftig dans. Mammutknoklene rundt halsen og anklene rasler. Så faller han sammen og må ta seg for i det ulmende bålet han laget i forkant av seansen. Han skriker som en skadeskutt ørn og tar seg til ansiktet. Flokken kan ikke annet enn å se på. De har ikke lov til å røre den hellige.

Så blir han liggende på ryggen uten en lyd. Den brannskadde hånden hviler mot pannen. Han myser mot himmelen og skygger så godt han kan for sola. Det han nå ser, er ikke til å tro. Over ham er himmelen full av hvite mammuter. Har de med seg regn?

Trollmannen reiser seg, går bort til den minste gutten og haler ham opp etter armene. Han støter stokken sin i den lille kroppen. Gutten sjangler bakover. Så gir trollmannen ham et kraftig slag i bakhodet, og han segner om. En blodstripe lager mønster i sanden. Kan dette offeret endelig blidgjøre gudene? Vil blodet gi ham et hellig tegn?

Trollmannen legger den livløse bylten forsiktig fra seg. Så løfter han hodet og stirrer på flokken sin.

De ser at han er tilfreds, men forstår ikke hvorfor. Han har nettopp ofret sin eneste sønn. Hva er det blodet har åpenbart?

De store, hvite himmelmammutene flokker seg sammen. Men regnet lar vente på seg. Det blåser sterkt, og flokken må søke ly i hulen.

Trollmannen tar med sin døde sønn og legger ham på steingulvet inne i hulen. Så lager han et hellig bål mellom seg og flokken. Han danser, snur ryggen til flokken og ser sin egen skyggedans på huleveggen. Han er i transe.

Han stanser, og går mot huleveggen der skyggene nettopp har danset. Han tar armen til sin døde sønn og risper den opp med en skarp stein. Blodet samler han i hendene sine og begynner å gni det utover huleveggen. Flokken setter seg tettere sammen. Nå er de alvorlig redde. Dette har de aldri sett før. Trollmannen stryker sønnens blod på huleveggen med store bevegelser. Til slutt flytter han seg bort fra huleveggen og lar flokken ta del i synet han fikk for en stund siden.

På huleveggen ser de konturene av en stor mammut. Trollmannen peker ivrig på huleveggen samtidig som han peker ut mot huleåpningen.

Det regner.

Menneskene føler at den hellige mammuten på huleveggen har lokket til seg det livgivende regnet fra de hvite mammutene på himmelen. Trollmannens fantasi har gitt flokken et nytt våpen mot sult og nød. Et symbol som gir flokken ekstra styrke – en blodrød mammut.

I morgen kan jakten på de virkelige mammutene starte. Trollmannens kontakt med gudene har endelig gitt resultater. De har fått et symbol for styrke, samhold og uovervinnelighet.

Symboler på stein, tre, keramikk eller pergament har siden trollmannens åpenbaring hatt avgjørende betydning for menneskene. Fantasi, tanker og ideer som blir nedskrevet, har en kraft i seg som kan forandre våre liv og vår historie.

Jerusalem i år 1111

Nede i katakombene under kong Salomos tempel måtte Sophus klype seg i nesa for ikke å kaste opp av den grusomme stanken. Hva hadde han egentlig rotet seg bort i? Var dette veien til den store skatten? Han visste ikke hva skatten var, men mytene omkring den fortalte at svarene på noen av verdens største gåter ville komme for en dag hvis den ble funnet. De klaustrofobiske omgivelsene, og tanken på at en felle kunne kappe ham i to når som helst, gjorde at beina nesten ikke lystret. Likevel var det noe annet som skremte ham mer.

Mainz, 3. februar 1468

Johann Gutenberg ligger for døden. Den store oppfinneren trekker snart sitt siste sukk. I det mørke og kalde rommet er det lite som minner om at det renner adelig blod i årene hans. De omfattende og altoppslukende rettssakene har ruinert ham.

Kroppen verker etter mange års hardt arbeid. Men vissheten om at noen ønsker å frarøve ham æren av å ha funnet opp boktrykkerkunsten er vanskeligst å bære. Enkelte mener de har bevis for at Laurens Coster var først. Men Gutenberg er sikker i sin sak.

Rett før han dør, tilkaller han sin nevø. Da nevøen ankommer, andpusten og svett, får han sjokk. Foran ham ligger den gamle mannen og rekker fram en bok. Han har sett boka før og vet hva dette innebærer.

– Bare du kjenner til hele hemmeligheten med denne boka. Ta godt vare på den slik at Den utvalgte får den tidsnok. Verden trenger å vite …

Så dør den gamle mannen, og nevøen ser forskremt rundt seg.

Akershus slott, 2011

Blitzen slår imot ham. Han skulle nesten hatt på seg solbriller. Rundt ham flokker journalistene seg.

Statsledere fra hele verden hadde kommet for å delta i diskusjonene rundt forvaltningen av det enestående funnet. Flere hadde lokket den norske regjering med store pengesummer for å få kloa i tidenes største arkeologiske funn, men betingelsene var gitt.

Ingen kom til å få noe som helst før Sophus fikk det som han ville.

GAVEGJEMSEL

Sophus våknet tidlig og ble liggende og lytte. Det var helt stille i rommet, bortsett fra en vennlig blafring i gardinene. Stillhet, tenkte han og smilte.

Han stønnet da han kom på hvilken dag det var. Bursdager var noe han helst ville glemme, for det skjedde alltid så mye dumt. Han snudde seg rundt og gruet seg til at stillheten skulle rives i filler.

Døra gikk opp. På utsiden sto faren og Leonora med forventningsfulle blikk. Sophus kikket på dem i skinnet fra lyset i gangen bak dem. De sto der med kake, papirhatter og flagg. Men det var noe som manglet. Selv i halvmørket kunne han se det. Faren hadde ingen gave med seg i år heller.

Skulle han gjennom den dumme leken i år også? Han kunne late som om han sov, slik at de måtte utsette feiringen. Og kanskje ville de glemme at det var bursdagen hans?

Men, nei da. Faren slo på lyset, og Leonora sang «Hurra for deg som fyller ditt år», høyt og hjerteskjærende. Det var bare å stå opp.

Leonora hadde bodd hos dem i noen måneder, men Sophus forsto ikke hvorfor hun skulle bo hos dem. Hvorfor ville ikke moren hans bo her lenger? Hun hadde plutselig bare reist.

Noen dager etter at moren flyttet ut, ble hun hardt skadet i en trafikkulykke. Det var fortsatt liv i henne da ambulansen kjørte henne bort fra ulykkesstedet, men hun døde noen timer senere på sykehuset.

Sophus hadde sittet hos moren hele natta. Hun hadde vært ved bevissthet, men snakket om helt meningsløse ting.

Det var fraser som ble gjentatt og gjentatt: «Pass godt på boka», «blod skal flytte stein» og «symbolene skal vise vei».

Sophus skjønte ingenting. Moren pleide ikke å være sånn. Det var som om hun ikke forsto at han satt hos henne. Øynene hennes flakket bare rundt i rommet. Men like før hun døde, stirret hun på ham med et iskaldt blikk.

Sophus hadde aldri vært så redd før.

– Du må huske alt jeg har fortalt deg, hvisket hun med sår stemme. – Din tid er kommet. Jeg måtte reise fra deg og faren din, men Leonora vil passe på deg. Vi sees!

– Tante Leonora? spurte Sophus.

Men han fikk ikke noe svar, moren var død.

Siden den dagen hadde han ikke tenkt noe mer på tante Leonora, for savnet etter moren var så stort. Livet fortonet seg som en svart drøm, men det hadde begynt å gå seg til nå. Moren var på en måte med i drømmene hans og gjorde dem lysere. Han forsto ikke hvorfor. Det var bare blitt sånn. Og han trodde fast og bestemt at hun var blitt en skytsengel som passet på ham. Det var derfor han likte stillheten. Han forestilte seg at det var lyden av engler som smiler.

Så en dag flyttet morens søster, Leonora inn, men han fikk ikke noe godt svar på hvorfor hun og faren var så gode venner. De hadde kjent hverandre i årevis, men at de nå var blitt kjærester, var helt absurd.

– Har du glemt å kjøpe gave til meg i år, eller har du gjemt den? Jeg håpet du var ferdig med gavegjemsel nå, pappa. Jeg fyller tross alt femten år.

– I år har jeg en kjempefin gave til deg, sa faren. – Men du kan ikke se den ennå.

– Det er ikke noe nytt, svarte Sophus.

– Nei, men i år har jeg tenkt å overraske deg litt ekstra. Jeg har bestemt meg for å slutte med gavegjemsel.

Sophus stirret.

– Du skal få velge din egen gave i år. Gå som vanlig til onkel Ludvig etter skoletid, så får du vite mer. Det er nemlig han som har overtalt meg til å slutte med gavegjemsel.

Etter skoletid gikk Sophus som vanlig til Ludvig Buchstabels antikvariat. Han pleide å være der hver dag etter skoletid, men denne dagen gledet han seg ekstra mye.

Sophus ble møtt av onkel Ludvig, som sto på trappa med åpne armer.

– Gratulerer så mye med dagen! Har du hatt en fin dag så langt?

Sophus visste ikke hva han skulle svare. Derfor trakk han bare på skuldrene.

– I dag kan du velge deg ut akkurat det du vil fra butikken. Gavegjemsel er det nemlig slutt på. Det har jeg bestemt.

Så pustet han dypt før han tilføyde:

– Strengt tatt var det vel moren din som bestemte det, rett før hun døde. Hun og Leonora måtte overtale faren din, og til slutt ga han etter. Og nå står vi her på den store dagen.

For andre gang den dagen trodde ikke Sophus sine egne ører. Skulle han virkelig få det han hadde ønsket seg så lenge?

Han kjente en varm strøm av begeistring som vokste fram inni brystet. Det gjorde nesten litt vondt, så godt var det.

– Kan jeg velge akkurat det jeg ønsker meg? spurte Sophus.

– Ja, svarte Ludvig. – Du kan velge fra øverste hylle.