CHRISTIAN KR ACHT

IMPERIUM

Roman

Oversatt fra tysk av
Sverre Dahl

© 2012 Verlag Kiepenheuer & Witsch, Köln

© 2013 Pelikanen forlag AS, Stavanger (norsk utgave)

Gitt ut etter avtale med Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, København

Originalens tittel: Imperium

www.pelikanen.no

Omslag: Asbjørn Jensen

Tilrettelagt for ebok: eBokNorden as

Denne oversettelsen har fått støtte fra

Innkjøpt av Norsk kulturråd

ISBN: 978-82-93237-09-9

ISBN: 978-82-93237-04-4 (trykk)

Til Hope

Grave et religieux il reprend sa calme attitude: il demeure – symbole qui grandit – et, penché sur l’apparence du Monde, sent vaguement en lui, résorbées, les générations humaines qui passent.

André Gide

Naked people have little or no influence on society.

Mark Twain

FØRSTE DEL

I

Under de lange hvite skyene, under den praktfulle solen, under det lyse firmamentet var først en langtrukken tuting å høre, så ringte skipsklokken inntrengende til middag, og en malayisk boy gikk stille og på lette føtter bortover overdekket, for med et varsomt trykk på skulderen å vekke de passasjerene som hadde sovnet igjen rett etter den overdådige frokosten. Norddeutscher Lloyd, pokker ta dem, sørget hver morgen, takket være kunnskapen til kinesiske kokker med lang hårpisk, for at de reisende på første klasse fikk herlige alfons-mangoer fra Ceylon, skåret opp på langs og kunstferdig arrangert, dessuten speilegg med bacon, i tillegg marinert kyllingbryst, reker, aromatisk ris og en kraftig engelsk porterøl. Nettopp nytelsen av ølet sørget for en på alle måter slubbertaktig, nesten liderlig fremtoning hos de hjemreisende plantasjeeierne, som – kledd i sitt laugs hvite flanell – mer hadde slengt seg ned enn lagt seg anstendig til å sove i liggestolene på overdekket på «Prinz Waldemar». Knappene i de åpne jakkeslagene hang ned i løse tråder, sausflekker fra safrangule curries preget vestene. Det var rett og slett ikke til å holde ut. Bleke, bustete, vulgære tyskere som etter utseendet minnet om jordsvin, lå der og våknet langsomt av sin fordøyelsessøvn, tyskere på høyden av sin verdensinnflytelse.

Slik eller omtrent slik tenkte den unge August Engelhardt mens han la de tynne bena i kors, med håndbaken tørket bort en imaginær smule fra kjortelen og så olmt over relingen og ut på det oljeglatte, stille havet. Fregattfugler fulgte skipet på begge sider, det var aldri lenger enn hundre sjømil fra land. Av og til dykket de, disse store, svalestjertlignende jegerne, med et fullkomment flygemønster og en kuriøs byttemanøver som enhver stillehavsfarer elsket. Også Engelhardt ble begeistret for Stillehavets fugler, særlig klokkehonningeteren anthornis melanura. Før i tiden, da han var gutt, hadde han sittet i timevis og undersøkt i foliantene, dem og den herlige, fremstikkende fjærdrakten deres, som skimret i hans barnlige imaginasjons glødende sol, og latt de små fingrene sine fare over nebbene, over de fargerike fjærene. Men nå, da Engelhardt faktisk seilte under vingeslagene deres, hadde han ikke lenger øye for dem, bare for de korpulente plantasjeeierne som – med en allerede lenge ubehandlet, tertiær syfilis i seg – nå vendte tilbake til plantasjene sine og hadde sovnet over de tørre og trettende artiklene i Der Tropenpflanzer og Deutsche Kolonialzeitung og nå drømte smattende om toppløse mørkebrune negerpiker.

Ordet plantasjeeier traff ikke helt, for dette begrepet forutsatte verdighet, en innsiktsfull beskjeftigelse med naturen og vekstens edle under, nei, man burde egentlig snakke om forvaltere, for nettopp det var de, forvaltere av det antatte fremskrittet, disse filisterne med skjegg, stusset etter moten i Berlin eller München for tre år siden, under nesebor med røde årer, nesebor som skalv voldsomt hver gang de pustet ut, og med dirrende, pløsete lepper under, der det hang små spyttbobler; det var som om disse av seg selv ville begi seg ut i luften, som de svevende såpeboblene til et lekende barn, om de bare kunne befri seg fra sin labiale klebetilstand.

Plantasjeeierne, på den annen side, kikket frem under øyenlokkene og så der, litt til siden, en skjelvende, knapt femogtyve år gammel nervebunt sitte med de melankolske øynene til en salamander, tynn, sped, langhåret og i en eggeskallfarget, formløs kjortel, med langt skjegg, der enden strøk urolig over den kraveløse kittelen, og man spurte seg vel kort hva det var med denne mannen som ved annenhver frokost, ja, selv ved hver lunsj, satt i et hjørne av salongen på annen klasse, alene ved et bord med et glass saft, der han omhyggelig delte opp en halv tropefrukt, så til dessert åpnet en pappemballasje og i et vannglass helte ut noe brunt, pudderaktig støv som etter alt å dømme besto av pulverisert jord. Og spiste så denne jordpuddingen! Som eksaltert! En predikant sannsynligvis, åpenbart anemisk, livsudugelig. Men i grunnen uinteressant. Og fremfor alt fåfengt å spekulere mer over. I ånden ga man ham et år i Stillehavet, ristet på hodet, lukket de så vidt åpne øyenlokkene og sovnet igjen mens man mumlet uforståelig.

Den tydelig hørbare, knitrende snorkingen akkompagnerte det tyske skipet forbi de amerikanske Filippinene, gjennom Luzon-stredet (man anløp ikke Manila, for det hersket usikkerhet om krigen som hadde brutt ut i kolonien, ville vende seg til det gode), gjennom farvannene til territoriet Nederlandsk India, som fortonte seg uendelig stort, og så til slutt inn i selve protektoratet.

Nei, hvor han avskydde dem. Nei, nei og atter nei. Engelhardt slo Schlickeysens standardverk Frukt og brød opp og igjen og nok en gang opp, forsøkte forgjeves å lese noen avsnitt, og gjorde seg noen notater i margen på en side ved hjelp av en blyantstump han alltid hadde med seg i lommen, noen notater som han selv knapt kunne tyde straks han hadde skrevet dem.

Skipet rullet rolig av sted under skyfri himmel. En gang så Engelhardt en flokk delfiner i det fjerne, men straks han hadde fått lånt en kikkert av skipperen, hadde de allerede dykket ned igjen i havets uutgrunnelige dyp. Snart var den vakre øya Palau nådd, postsekkene avlevert, og igjen forlatt. Ved neste korte stopp, i Yap, nærmet noen utriggerkanoer seg nølende det store skipet, svineflanker og jamsrøtter ble tilbudt for salg, men hverken passasjerene eller besetningen viste ikke engang den minste interesse for de frembudte varene, men da kanoene snudde, ble en av dem tatt av propellen og presset mot skroget. Øyboeren reddet seg ved å hoppe i sjøen, men kanoen ble delt i to, og matvarene, som nettopp var blitt holdt opp mot himmelen av brune hender, duppet nå i det skummende vannet, og Engelhardt, som holdt fast rundt Schlickeysens bok med den ene hånden og lente seg langt ut over relingen og så ned, grøsset ved synet av en svineflanke som først holdt seg flytende, ennå med blodige sener på siden, men senere sank langsomt ned i oseanets indigoblå dyp.

«Prinz Waldemar» var en sprek, moderne dampbåt på tre tusen tonn som gikk fra Hong Kong hver tolvte uke og krysset Stillehavet mot Sydney og da anløp det tyske protektoratet, særlig Ny-Pommern med Gasellehalvøya, den nye hovedstaden Herbertshöhe i Blanche-bukten (og der en av de to anløpskaiene) med et godt farbart basseng som ut fra et optimistisk innfall ble betegnet som havn.

Herbertshöhe var ikke Singapore, stedet besto i alt vesentlig av de to trebryggene, et par kryssende, brede alléer, og der, alt etter betraktningsmåte, de imponerende eller mindre imponerende handelsstasjonene til Forsayth, Hernsheim & Co. og Burns Philp var etablert. Så fantes det også en større bygning, tilhørende Jaluit-selskapet som handlet med guano i Yap og på Palau, videre en politistasjon, en kirke med en pittoresk kirkegård, hotellet Fürst Bismarck, det konkurrerende hotellet Deutscher Hof, et havnekontor, to–tre taverner, en chinatown knapt verd å nevne, en tysk klubb, et lite sykehus under omsorgsfullt oppsyn av doktorene Wind og Hagen, og dessuten guvernørpalasset, litt hevet over byen på en høyde med grønt gress som om ettermiddagen lyste uvirkelig. Men det var en fremadstrebende, skikkelig tysk by, og kalte man den avkrok, da bare i spott eller hvis det regnet i så strie strømmer at man ikke kunne se mer enn tredve fot foran seg.

Etter regnskyllene midt på dagen tittet alltid solen frem igjen, presis klokken tre, og herlige, fargerike fugler spankulerte rundt i det høye gressets clairobscur og pusset den dryppende fjærdrakten sin. Så tumlet polynesierbarna seg i vannpyttene i alléene, under kokospalmene som raget høyt opp i luften, barbente, nakne, en og annen i korte, istykkerrevne bukser (som besto mer av huller enn av stoff), på hodene hadde de ullaktig hår, som ut fra et av naturens lystige innfall var blondt. De kalte Herbertshöhe Kokopo, som absolutt klang bedre og fremfor alt var penere å si.

De tyske protektoratene i Stillehavet, det var ekspertene enige om, var i motsetning til Hans Majestet Keiser Wilhelm den annens afrikanske besittelser, alle sammen fullstendig overflødige. Utbyttet av kopra, guano og perlemor var ikke på langt nær nok til å livnære et så stort rike, spredt ut i Stillehavets uendelighet. Men i det fjerne Berlin omtalte man øyene som kostbare, lysende perler på en snor. Tilhengere og motstandere av stillehavskoloniene var det nok av, men det var særlig de ennå unge sosialdemokratene som mest høylytt stilte spørsmålet om stillehavsbesittelsenes relevans.

Nåvel, i denne tiden utspiller denne krøniken seg, og vil man fortelle den, må man også ha fremtiden for øye, for denne beretningen foregår helt i begynnelsen av det tyvende århundret, et århundre som jo nesten helt frem til halvparten av sin tid så ut til å bli tyskernes århundre, århundret der tyskerne skulle innta sin rettmessige æres- og formannsplass ved verdensbordet, og det fra det ennå bare noen få menneskeår gamle, nye århundrets ståsted absolutt også så akkurat slik ut. Her skal nå bare historien til én tysker stedfortredende fortelles, historien til en romantiker som i likhet med så mange andre av denne arten var en forhindret kunstner, og dersom da ofte paralleller til en senere tysk romantiker og vegetarianer trenger seg på i bevisstheten, en som kanskje heller burde blitt ved sitt staffeli, så er dette absolutt med hensikt og typisk nok, unnskyld, in nuce også koherent. Men for øyeblikket er sistnevnte ennå en kvisete, forskrudd gutt som pådrar seg utallige faderlige ørefiker. Men bare vent: han vokser, han vokser.

Om bord på «Prinz Waldemar» befant altså den unge August Engelhardt fra Nürnberg seg, skjeggete vegetarianer og nudist. For en tid siden hadde han i Tyskland gitt ut en bok med den svermeriske tittelen En bekymringsfri fremtid. Nå reiste han til Ny-Pommern for å kjøpe land til en kokosplantasje, nøyaktig hvor mye land og hvor, det visste han ennå ikke. Han skulle bli plantasjeeier, men ikke ut fra profittbegjær, men ut fra en dypfølt tro på at han i kraft av sin store idé for alltid kunne forandre verden, den verden han syntes var fiendtlig, dum og grusom.

Etter at han ved hjelp av en eliminasjonsprosess hadde fastslått at alle andre næringsmidler var urene, hadde Engelhardt plutselig støtt på kokospalmens frukt. Det fantes ingen annen mulighet: cocos nucifera var, det hadde Engelhardt erkjent for seg selv, skapningens legendariske krone, den var verdenstreet Yggdrasils frukt. Den vokste høyest opp i palmen, vendt mot solen og den lysende klare Vårherre; den skjenket oss vann, melk, kokosfett og næringsrikt fruktkjøtt, den ga, noe enestående i naturen, mennesket elementet selen, av fibrene vevet man matter, tak og tau, av stammen laget man møbler og hele hus, av kjernen produserte man olje for å fordrive mørket og salve huden; selv det uthulte, tomme nøtteskallet var en utmerket beholder som man kunne lage skåler, skjeer, krus, ja til og med knapper av; og endelig var forbrenningen av det tomme skallet ikke bare langt overlegen forbrenningen av tradisjonell ved, men også et utmerket middel til med røyken å holde fluer og mygg på avstand, kort sagt, kokosnøtten var fullkommen. Den som ernærte seg utelukkende av den, ville bli gudelik, bli udødelig. August Engelhardts mest lengselsfylte ønske, ja, hans bestemmelse var å skape en koloni av kokovorer, han så seg selv samtidig som profet og misjonær. Av denne grunn reiste han til Stillehavet, som allerede hadde lokket uendelig mange drømmere med paradisets sirenerop.

«Prinz Waldemar» holdt under dampende skorstein sin snorrette kurs mot Herbertshöhe. Og mens store dunker med matrester ble tømt i sjøen fra akterdekket to ganger daglig, forsvant den mørke kysten av KaiserWilhelmsland forbi langt i syd, Finisterre-fjellområdet, som det hemmelighetsfullt het på Engelhardts kart, og de uutforskede, farefulle landene som lå bakenfor og der ennå ingen tysker hadde satt sin fot. Der vokste det et hundre tusen millioner kokospalmer. Engelhardt hadde slett ikke vært forberedt på disse sydhavenes nesten smertefulle skjønnhet; solstråler skar som lysende søyler gjennom skyene, om kvelden senket en fredelig mildhet seg over kystene og fjellkjedene som steg opp på rekke og rad etter hverandre og fortsatte i det uendelige i skumringens sukkeraktig fiolette lys.

En herre i hvit tropedress og med lorgnett nærmet seg ham, en som riktignok var fyldig, men ikke virket fullt så sløv som sine kolleger, og Engelhardt ble øyeblikkelig grepet av denne nesten sykelige sjenansen som alltid tok ham i besittelse når han traff mennesker som var fullstendig overbevist om seg selv og riktigheten av sin gjøren og laden. Visste han hva den ble kalt, den lenestolen som Engelhardt og de andre passasjerene døste bort ettermiddagene på dekket på? Engelhardt sa stumt nei og senket hodet for å uttrykke at han igjen ville fordype seg i Schlickeysen, men plantasjeeieren, som nå med et minimalt bukk presenterte seg som herr Hartmut Otto, trådte nå også et skritt nærmere, som om han hadde en ytterst viktig hemmelighet å meddele. Dekkstolen ble, Engelhardt skulle bare holde seg fast, på grunn av benstøttene av tre som kunne svinges fremover, kalt bombay fornicator.

Engelhardt forsto ikke helt, ordspill av kjønnslig art var for ham også noe suspekt, han anså jo seksualakten som noe helt naturlig, fullt og helt gudgitt og ikke som en del av en hemmet, feil oppfattet mannsdisiplin. Men han unnlot å si dette, men så litt rådløs og prøvende på plantasjeeieren. Nå var det opp til herr Otto så å si å ro tilbake og med en rask serie vaskende håndbevegelser å forklare sine gjøremål i det tyske protektoratet. Glem det, sa han og satte seg med ettertrykk på den nederste delen av lenestolen og løsnet samtidig på snippen som var blitt litt våt av luftfuktigheten og transpirasjonen. Han var, fortalte han mens han med fingrene snodde endene av den store barten kunstferdig opp mot himmelen, på jakt etter paradisaeidae, paradisfugler, som det, måtte han vite, for tiden ble oppnådd a-s-t-r-o-n-o-m-i-s-k-e priser for i salongene i Den nye verden, fra New York til Buenos Aires. Måtte fuglene bøte med livet for dette, ville Engelhardt nå vite, for han så at da Otto nå hadde satt seg til rette, hadde han ingen mulighet til å foreta noen unnvikelsesmanøver i retning av boken sin lenger. Ideelt sett, notabene, burde fjærene ribbes av dyret i levende live – og det fantes nok forhandlere som bare plukket opp dette smykket som var falt ned på bakken i jungelen, fra bakdelen på den utvokste paradisfuglen, men han, Otto, holdt ikke av slike metoder. Fjærene måtte helst oppvise blodspor på undersiden av fjærskaftet, som kvalitetssegl så å si, ellers kjøpte han dem ikke. Engelhardt fortrakk ansiktet, han følte et lett ubehag, men da ringte middagsklokken, og Otto grep ham rolig og ettertrykkelig i armen, han måtte gjøre ham den ære å spise sammen med ham.

Hartmut Otto var egentlig et moralsk menneske, selv om hans anstendighet var et produkt av det nettopp avsluttede århundret, og han hadde liten forståelse for den nye tid som brøt frem, og som August Engelhardt var en protagonist for. Sant nok, paradisfugljegeren hadde lest progressive naturvitenskapsmenn, Alfred Russel Wallace for eksempel, Lamarck og Darwin, særlig med henblikk på deres taksonomiske arbeider, men han manglet ikke bare tro på moderniteten, han klarte heller ikke å gjenkjenne og akseptere en radikal ånd (slike som for eksempel Wallace og Darwin hadde vært), om han skulle møte en slik en personlig, tilfeldig som nå, på en skipsreise, bare Engelhardts vegetarianisme var for Otto anatema nok.

Engelhardt lot seg motvillig føre til bordet i salongen på første klasse. Der ble – man satt på tunge nygotiske stoler med rygglener fylt med hestehår og lot blikket hvile på gullinnrammede reproduksjoner av nederlandske mestere – på et vink fra Otto i retning av den malayiske stewarden, stikk i strid med Engelhardts vanlige spisevaner til daglig, en tallerken med dampende nudler og en svinekotelett og fyldig brun stekesaus servert. Engelhardt så med utilslørt vemmelse på kjøttstykket som der lå foran ham på sengen av nudler og iriserte blått i kantene.

Otto, som i grunnen var et godmodig menneske, tenkte at hans samtalepartner nok var skremt fordi han som passasjer på annen klasse ikke visste hvordan han skulle betale for det ekstravagante lunsjmåltidet, og han oppfordret ham til å ta for seg av svinekoteletten, jo, jo, vær så god, han spanderte, hvorpå Engelhardt høflig, men med sin (og Schopenhauers, og Emersons) samvittighets bestemthet svarte, nei takk, han var bekjennende vegetarianer i sin alminnelighet og dessuten fruktivor, frukteter, og kunne han kanskje få be om en grønn salat, uten dressing, uten pepper og salt.

Fuglehandleren stanset opp, la bestikket, som han allerede holdt over tallerkenen, ned igjen til høyre og venstre for den, klukklo, tørket seg på overleppen og i barten med servietten og brøt så ut i en bjeffende, mekrende, ja prustende latter. Tårer trillet ut av øynene på ham, først seilte servietten ned på gulvet, så knuste en tallerken, og mens Otto gang på gang gjentok ordene salat og fruktivor, ble han rød og lilla som om han holdt på å bli kvalt. Mens man sprang opp fra nabobordet, for med kraftige slag i ryggen å befri ham for det antatte benet som satt fast i luftrøret, satt August Engelhardt overfor ham, stirret ned i gulvet og vippet manisk raskt med sandalen som var lagt over den venstre ankelen. En kinesisk kokk ilte til fra kabyssen med en dryppende visp i hånden.

Det dannet seg to partier som begynte å strides på heftigste vis, noen setninger oppfattet Engelhardt tydelig fra tumulten, det dreide seg om hans, Engelhardts, rett til å avvise å spise kjøtt, videre snakket man om de ville, om man da, sa en av plantasjeeierne, i det hele tatt kunne kalle dem det. Eller var det nå kommet så langt at en tysker i protektoratet ikke lenger kunne skjelne en polynesier fra en rhinlender? Men man skulle jo være glad for, sa motparten, at man hadde planteprodukter på menyen, når man jo i store deler av vårt lystige øyrike for lengst var gått over til kannibalisme igjen, etter at man møysommelig hadde vent de ville av med det ved hjelp av strenge straffer. Åh, for noe tøv! En gammel historie! kom motropet. Jo, jo, for fire måneder siden hadde de spist opp en pater, der borte i Tumleo hos Steyler-misjonssøstrene. De av prestemannens kroppsdeler som ikke straks ble fortært, hadde de saltet ned, sendt oppover kysten med båt og solgt i Nederlandsk Ostindia.

Engelhardts skamfølelse truet med å overmanne ham, han ble blek, så rød og gjorde tegn til å reise seg for å forlate denne respektløse salongen. Han glattet ut servietten sin foran seg på bordet og takket Hartmut Otto lavt, nesten ikke til å høre, uten den minste ironi. Fra en plantasjeeier som ville hindre ham i å gå og hadde tatt et kraftig tak i den tynne overarmen hans, greide han likevel å befri seg med en brå bevegelse med skuldrene, kom seg med få skritt gjennom rommet og åpnet døren til salongen som førte rett ut på dekket. Der stanset han, oppskaket, og lot håndbaken gli raskt over pannen. Og mens han pustet den fuktige tropeluften inn og ut og tenkte over om han ikke kanskje likevel skulle holde seg fast til veggen på promenadedekket, men så straks forkastet denne tanken som bløtaktig, ble han omsider overveldet av en dyp, dyp ensomhet, langt mer uutgrunnelig enn han noen gang hadde følt den i sitt hjemlige Frankenland. Her hadde han havnet blant forferdelige mennesker, kjærlighetsløse, rå barbarer.

Han sov dårlig denne natten. Langt borte trakk et uvær forbi «Prinz Waldemar», og den erratisk skjelvende kornmoen som fulgte en underordnet rytme, la igjen og igjen et spøkelsesaktig, blekt, snøhvitt lys over dampbåten. Mens han kastet seg frem og tilbake i de klamme lakenene, så han i halvvåkne skrekksekunder besynderlig nok omrissene av England kastet rundt i taket av fjerne lyn, men da han endelig – tordenværet kunne nå bare høres som svært fjerne, dunkle drønn – sov dypere, drømte han om et kultisk tempel som var reist under en matt lysende aftensol på stranden av den vindstille Østersjøen, belyst av vikingfakler stukket ned i sanden. En begravelse foregikk der, urokkelige nordmenn sto vakt ved tempelet. Barn med blondt hår, som var flettet til kranser på hodene deres, spilte lavt på benfløyter ved føttene deres. Flåten, som den døde lå på, ble skjøvet ut på havet i det siste aftenlyset, en kjempe som sto til livet i vannet, tente på bålet, som, etter som ilden fikk tak, drev langsomt og tungsindig nordover, mot Hyperborea.

Tidlig neste morgen seilte damperen under glødende sollys, glad orkestermusikk og høy tuting fra sirenen inn i Blanche-bukten, og Engelhardt sto lett forvirret ved relingen, der han ennå merket siste natts underlige, uhyggelige drøm i knoklene, men der drømmens innhold ble stadig mer tåket jo nærmere land han kom. Vel ante han at begge skip, den moderne damperen og den hedenske begravelsesflåten, var vevet sammen i mening og betydning, men denne morgenen var han slett ikke i humør til å trekke slutninger fra denne drømmen til hans egen avreise fra hjemlandet, som riktignok ikke hadde foregått hastig, men absolutt var pinlig og ubehagelig, under den prøyssiske politimaktens vulgære segl. Nå, tenkte han, jeg kommer ikke til å dø her, på disse grønne bredder.

Idet han følte en nesten katteaktig sprangberedskap i seg, betraktet han opphisset fastlandet som nærmet seg. Dette var det nå altså, hans Zion. Her i dette terra incognita skulle han slå seg ned, ut fra denne flekken på jordkloden skulle han projisere sin nåtid. Opphisset gikk han frem og tilbake, snudde brått om når han var kommet til akterdekket, der hadde noen herrer, som igjen var fulle ved frokosten – den forferdelige fuglehandleren Otto var ikke blant dem – skålt med ham og muntert ropt at han måtte la det være godt igjen, de ville igjen være venner, blant tyskere i protektoratet måtte man jo holde sammen, et cetera. Mens han ignorerte slubbertene, målte han med blikket opp kysten som strakte seg velnært bortover, holdt utkikk etter innbuktninger, uregelmessigheter, høyder.

Palmer, høye som hus stakk opp av Ny-Pommerns dampende kratt. Blå røyk steg opp fra de skogkledde skråningene, her og der lysninger med enkelte stråhytter å se. En makake skrek sårt. En skyfront som trakk opp, dekket en kort stund for solen, men slapp den så fri igjen. Engelhardts fingre trommet et par utålmodige marsjer, igjen lød tutingen fra skipssirenen. Den bare halvt skogkledde kjeglen på en vulkan skjøv seg inn i synsfeltet. Med ett falt små røde dråper ned på den hvitmalte relingen, og han kvakk til. Det dryppet blod ut av nesen hans, og han måtte ile ned under dekk, famle seg forsiktig ned trappen i halvlyset i stålkorridoren, legge seg på ryggen i køya i lugaren sin og med lukkede, bankende øyenlokk presse et laken, som langsomt ble rødt, mot ansiktet. Fra en mugge dekket med klut skjenket han seg litt fruktsaft i et glass og drakk den i grådige slurker.

Hele Herbertshöhe hadde nå innfunnet seg, det var første uke av september. Man sto på trebryggene, nystriglet, barbert og med rene snipper og ventet på de ikke lenger aller nyeste avisene fra Berlin, det ennå bare en kort stund iskalde ølet – som straks de første kassene var lesset av, ble rakt rundt etter at korken var tatt av flaskene – de dusinvis av brev hjemmefra og selvsagt nykomlingene, lykkejegerne og eventyrerne, de hjemkomne plantasjeeierne, de få forskerne, ornitologene og mineralogene, de lutfattige adelige som var jaget fra sine pantsatte landeiendommer, og rotekoppene, det tyske keiserrikets strand- og drivgods.

Engelhardt sto i lugaren sin, rettere sagt ved kuøyet i damperen som tømte seg, og så ut på Herbertshöhe gjennom det dobbelte glasset. Neseblodet hadde stanset like plutselig som det hadde begynt. Han sto ikke trygt, han lente seg litt bøyd til lugarveggen, kinnet hans streifet lett gardinens gasstoff, i lommen på kjortelen holdt han rundt blyantstumpen sin med fingrene på høyre hånd, solen skinte med fryktelig styrke gjennom kuøyet. Da det fine stoffet i gardinen igjen berørte ham, begynte han å gråte, en skjelving for gjennom ham, knærne skalv, det var som om man ved hjelp av et apparat hadde suget alt mot ut av knoklene hans, og nå brøt stillaset sammen, det som før bare var blitt holdt sammen av motets kitt.