CHRISTIAN KRACHT

JEG BLIR HER I SOLSKINN OG I SKYGGE

Roman

Oversatt fra tysk av Sverre Dahl

© 2008 Verlag Kiepenheuer & Witsch, Köln

© Pelikanen forlag AS, Stavanger 2014 (norsk utgave)

Gitt ut etter avtale med

Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, København

Originalens tittel: Ich werde hier sein im Sonnenschein und im Schatten

www.pelikanen.no

Omslag: Asbjørn Jensen

Denne oversettelsen har fått støtte fra

Innkjøpt av Norsk kulturråd

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-932-3728-0 (epub)
ISBN: 978-82-93237-21-1 (trykk)

Til min kone
Frauke Finsterwalder

Alle personer og begivenheter som er beskrevet her, bortsett fra sporadisk nevnte personer fra det offentlige liv, er fritt oppdiktet. Enhver likhet med levende personer eller faktiske hendelser er utilsiktet.

«Don’t you find it a beautiful clean thought, a world empty of people, just uninterrupted grass, and a hare sitting up?»
D.H. Lawrence

«Ukaipa dziwa kuwina.»
(Hvis du er stygg, lær å danse.)
Nyanja-ordspråk

I

Det var den første natten uten den fjerne artilleriilden, det var stille hele natten. Hunden sov på steingulvet, og jeg hørte den ujevne pusten. Det rykket i labbene, den drømte vel av og til. Jeg lå i den grå ullnattskjorten i tresengen, knuste loppene og de andre smådyrene som krøp rundt på huden min, og røkte sigaretter. Lakenene var skitne, og puten luktet mennesketalg, derfor fikk jeg ikke sove.

Om morgenen, ennå før soloppgang, fikk jeg servert te, varm, sterk, usukret svart te. Mens jeg drakk den, hjalp en mongoloid gutt meg på med støvlene og viklet filtremsene rundt leggene. Hunden satt ved døren. Det var slutten på vinteren og knakende kaldt i rommet. Sist uke hadde det snødd nesten uavbrutt.

«Ferdig?»

«Ja, herre», svarte gutten. «Luen Deres, herre. Det er kaldt. Minus femten.»

«Takk.»

Etter at jeg hadde kledd på meg og stukket notisboken i frakkelommen, åpnet jeg døren og gikk ut. Hunden fulgte ikke etter meg. I dag var det Brazhinskys dag.

Jeg var partikommissær i Ny-Bern, på luen hadde jeg det hvite og røde merket. Vår 5. armé hadde inntatt byen igjen for en uke siden. Snøen luktet jern. Det knirket og knaket under støvlene mine. Isen på en vanndam knuste. De utrevne sidene fra en bok lå under isen, enkelte sider kunne nesten leses. En tredør ble smelt igjen mens jeg gikk bortover alleen. Kråker ble skremt opp. Istapper som skimret lyseblått, falt ned fra de nedhengende strømledningene og knustes mot bakken. Smadrede morfinampuller lå rundt omkring. Solen sto opp. Det ble ikke varmere.

Hvordan hadde det vel vært om sommeren, da jorden lå myk og oppsmuldret? Det var ikke til å huske lenger, slik man heller ikke kunne huske ansikter. Årstidene forsvant, det fantes ikke lenger noe opp og ned, ingen skifter å legge merke til, heller ikke flo og fjære, ingen bølger, ingen månefaser, krigen gikk nå inn i sitt seksognittiende år. Hvordan hadde sist sommer vært, hvordan sommeren før, hvordan var den siste fullmånen? Tidens elv hadde vasket det ut av erindringen. Hindustaniene i Østen sa det var Kali Jugas tidsalder. Man husket ikke lenger. Det hadde vært krig i nesten hundre år. Det var ikke lenger noen i live som var født i fred.

Veien til stasjonen var hver morgen som en teaterkulisse; først gikk ferden forbi noen bølgeblikkhytter dekket av rim, så kom et stakittgjerde, trær, stadig vekk svarte fugler som flakset opp akkurat som om en usynlig scenemester trakk dem i en snor over scenen. En pansret, kampudyktig tysk automobil sto på tvers, man hadde ikke fått ryddet den vekk. Langt i det fjerne, i syd, var de nedisete fjellene å se.

På stasjonen snakket jeg med telegrafbetjenten, som jeg jevnlig ga penger for å vise meg de ukrypterte depesjene før Det øverste sovjet og først og fremst før generalmajoren og sikkerhetspolitiet fikk se dem. Forbindelsen nordover hadde riktignok ikke vært brutt om natten, men som alltid var det ingenting nord for Karlsruhe. Speyer, Strasbourg og Karlsruhe, eller fra Heidelberg, byen som var ødelagt av oss for mange år siden og gjeninntatt av tyskerne, ingenting.

Telegrafbetjenten ba meg inn på kontoret sitt og laget te til oss av støvrestene han hadde gjemt i en skitten teboks; det smakte ille. Så rakte han meg noen depesjer. Forsidepapiret som de tusjskrevne skrifttegnene var skrevet på, var av dårlig kvalitet; det lignet det papiret som ble utdelt til soldatene våre så de kunne gjøre sitt fornødne med en viss renslighet. Mens han helte over varmt vann, klødde han seg på hele kroppen, slik barn, krigsskadde eller hunder gjør. Rommet var kaldt, vi kunne se pusten vår. Jeg leste flyktig gjennom skrifttegnene mens jeg røkte en sigarett, og han lot hånden gli gjennom det skitne skjegget og regnet ut hvor mye han hadde spart på meg denne gangen, den gode koreanske teen drakk bare han.

I den første depesjen kunne to meddelelser påvises: Revolusjonskomiteen i sveitsisk Salzburg anmodet det herværende sovjet om straks å pågripe en viss oberst Brazhinsky. Det var ikke noe problem dersom han oppholdt seg her i Ny-Bern. Den andre: Marsjall von Koltsch hadde overgitt seg til tsjekkerne, som på sin side hadde utlevert ham til revolusjonskomiteen i sveitsisk Salzburg. Skrifttegnene i den andre, tredje og fjerde depesjen var krypterte, jeg antok at de utelukkende hadde å gjøre med den første.

«De skriver veldig stygt med tusjen.» Skrifttegnene var ikke pent påført, kantene var flekkete og trevlet seg opp.

«Unnskyld, det er så kaldt. Hånden min skjelver om morgenen. Men de tyske udyrene kommer også til å fryse denne vinteren, sveitserkamerat. Litt mer te?»

«Nei, takk.»

Betjenten åpnet døren i den lille jernovnen og la inn et vedstykke. Temperaturen i rommet forandret seg ikke. «Ta nå en kopp til. Det vil varme. Nei?»

Jeg svarte ikke, men snudde tekoppen på hodet og satte den en anelse for høylytt ned foran ham på bordet og kikket igjen på den første depesjen.

Om den tyske marsjall von Koltsch visste jeg at han var kokainist. Han fikk adjutanten sin til å gå etter ham med en koffert med forskjelligfargede monokler og prismer som han, valgt ut alt etter fargetonen på dagslyset, satte for øyet, slik at han alltid så verden gjennom et evig skiftende, fargerikt kaleidoskop. Den syntetiske kokainen måtte, når alt kom til alt, ha blitt en ulykke for ham, han hadde, det fortalte skrifttegnene, sluttet en pakt med general Lal, og de fascistiske brigadene hans, støttet av britene, var til slutt beseiret.

I Romania og ved Svartehavet sto de hindustanske armeene under general Lal, disse fryktinngytende soldatene i sine oransje uniformer. Lal, Vestens overmann, Lal og de grusomme sinti-divisjonene som hadde sluttet seg til ham, menn med lange barter, sminkede øyne og gullringer i ørene som monterte tunge maskingevær foran på salen på hestene sine, slik at de kunne skyte mens de red. Det ble fortalt at de ikke spiste noe dyr som hadde føtter eller fjær. Og der oppe i nordøst var den koreanske fronten ved Ny-Minsk bare to–tre uker unna.

«Hva vil sveitsisk Salzburg si oss med dette?»

«Jeg vet ikke, sveitserkamerat», svarte betjenten.

«Anstreng Dem. Eller bare gjett simpelthen.»

«Kanskje … kanskje vil de ikke vente til noen tilbyr penger for den tyske marskalken. Og for troppene hans. Hindustaniene tar alle.»

«Kan så være. Men hva har de gjort med ham?»

«Det står lenger nede, der.»

Jeg fulgte pekefingeren hans nedover tusjtegnene på siden. Marskalk von Koltsch hadde man skutt den syvende februar i sveitsisk Salzburg og skjøvet ham inn under isen i Salzach. Jeg lot papiret synke og så på betjenten. Etter de vanlige likvideringene av høyere offiserer var de tyske og britiske soldatene blitt stilt overfor valget mellom å ikle seg våre divisjoners uniformer eller la seg stille opp mot veggen. Jeg la depesjen ned på bordet.

«Det er ubegripelig for meg. Han burde ha blitt overført. Hit.»

«Ja.»

«Hvor lenge har denne ligget i Ny-Bern?»

«Mindre enn en halvtime, sveitserkamerat. Den kom inn i dag morges.»

«Hvem har allerede fått kjennskap til den?»

«Bare De og jeg, sveitserkamerat.»

«Send den øyeblikkelig over til generalstaben. En kopi over linjen, en kopi med løpegutten. Han skal ri dit. Raskt.»

«Ja vel.»

Betjenten forsvant ut på gårdsplassen for å stikke depesjen i frakkelommen til gutten. Jeg hørte en hest få pisk. På skrivebordet til betjenten lå et sølvlommeur ved siden av et par opptrevlede pensler. Han hadde allerede raskt spist et kokt egg til frokost, på blikktallerkenen lå fremdeles skallet. Jeg lot sigarettasken falle ned på gulvet og tok opp lommeuret. Det var produsert i La Chaux-de-Fonds i forrige århundre, det lå tungt i hånden. På baksiden hadde et navn og en dato vært inngravert en gang, noen hadde så gjort det inngraverte uleselig med spissen av en kniv. Jeg stakk uret i frakkelommen.

Telegrafbetjenten var ikke til å stole på. Forfedrene hans hadde vært fabrikkeiere i Brno i Mähren. Jeg visste at han så sent som i desember hadde latt flere tog fra den tsjekkiske legion passere uhindret østover. Det hadde vært legalt, men ikke riktig; generalstaben ble informert, men ikke partikommissariatet. Da han kom inn igjen, så jeg på ham, og han unnvek blikket mitt.

Faktisk ikke til å stole på. Jeg hadde mistanke om at han kjente nøklene til de chiffrerte depesjene. Ikke olje i maskineriet, men sand. Jeg kastet papirosasneipen i ovnen og reiste meg for å gå.

«Herre.»

«Ja?»

«Det … det sies at polakken har stengt butikken sin og utstyrt seg.»

«Når da?»

«Det betyr at han vil flykte, ikke sant, sveitserkamerat?»

«Når da? Når utstyrte han seg?»

«Hos … Brazhinsky, jeg mener, hos seg selv. I går ettermiddag. Han kjøpte et gevær, ammunisjon, kjøtthermetikk, skinnfeller, salt.»

«Jaså?»

«Pokker heller, til og med et ekstra par støvler.» Han klukklo ukontrollert, det lå noe forferdelig abnormt i dette.

«Greit.»

«Sveitserkamerat?»

«Greit, greit.»

Betjenten skjøt litt rygg og holdt hånden foran tennene som om han knapt kunne skjule sin glede. Gulaktige avsondringer av størknet spytt satt fast i munnvikene hans, mulig at det også var rester av egget han hadde spist til frokost og ikke hadde fått tørket ordentlig vekk. Jeg skjøv papirosapakken bort til ham over bordet, bort til tallerkenen med eggeskallet. Han tok den ikke opp, men så på de skitne neglene sine.

«Ja?»

«En så liten gave. Sveitserkamerat, jeg tenkte …»

«Tenk helst ikke. De er fortsatt i live.»

«Ja vel, herre, ja vel», sa han og bukket flere ganger, han krøp nesten på gulvet. Raskt puttet han sigarettpakken i brystlommen på uniformen sin.

«Hos oberst Brazhinsky, sa De?»

«Ja, herre, hos Brazhinsky, hos polakken, hos jøden.»

«Greit. En ting til. Lommeuret Deres.»

«Herre?»

«Det er konfiskert.»

Jeg gikk ut i kulden, smelte igjen døren etter meg og iakttok pusten min en stund for å roe meg. Revansjist. Antisemitt. Hvorfor måtte så mange mennesker i dette landet føle et slikt hat? Det hadde vært mer på sin plass hos tyskerne, i nord. Eller hos engelskmennene. Kanskje burde de skifte ham ut, kanskje til og med angi ham. Nei, det ville ikke være den riktige veien å gå. Partiet måtte ikke bli en molok. Den sveitsiske sovjetrepublikks styrke var dens menneskelighet.

Sporene til høyre og øst for stasjonen ble borte i solfylt, hvit ensomhet. Støvfine, nesten usynlige krystaller dekket gatene i byens sentrum. Den brungule, fuktige skitten fra den for lengst glemte sommeren og krigen var stivnet til skitten is ved husveggene og i arkadene. Skygger smatt over de strålende kryssene; høyvokste, senete bønder fra høylandet i Ny-Bern med Astrakhan-skinnluer på hodet; sårede soldater fra vår armé med ansikter bandasjert med gasbind og med oppbrettede ermer, der det en gang hadde sittet en underarm eller en hånd, festet til skulderklaffene med sikkerhetsnåler; blonde mwanas i altfor lange, fillete frakker humpet bortover brolegningen; noen oldinger av noen kvinner på sykkel som aldri hadde opplevd freden, kjørte vinkende forbi; lurvete tiggere kranglet med dørselgere om skolisser eller salt; hunder døste i den svake vintersolen og våknet bare når hundeslakterens Camion-lastebil svingte rundt hjørnet med en motorlyd som alle hadde innprentet seg svært så nøye.

Det var nødvendig at krigen fortsatte. Den var vårt livs mål og mening, denne krigen. For dens skyld var vi her i verden. En hest sto ubundet ved et hus. Uendelig langt oppe på himmelen suste prosjektilet fra en tysk langdistansekanon, det kom fra nord og gikk østover. Av og til styrtet de og slo ned hos oss. Det var en ren tilfeldighet, selv om man selvsagt først så nedslaget og så hørte lyden fra prosjektilet som nærmet seg.

En avdeling fransktalende soldater sto utenfor et bolighus og kastet snøballer på hverandre. Da soldatene så meg komme, slapp de den ferdig formede snøballen og glattet raskt på frakkene sine foran med klamme og røde hender. De var nesten bare mwanas. De gjorde honnør. Jeg kjente igjen en av dem. I Chur hadde han personlig med en trehammer spikret fast sine egne epåletter på de nakne skuldrene til en tysk soldat som var tatt til fange, etter at de hadde kledd av ham. Etterpå var tyskeren, blødende, klynkende og halvgal av angst, blitt bundet til et lindetre og skutt.

Da jeg var gått forbi, snøt de seg i snøen i stedet for å bruke lommetørkle. Jeg hørte dem le bak meg. En av dem sa «snømenneske», det var deres ord for oss, og de andre hvisket «hysj», for den slags uttalelser fikk man et års tvangsarbeid i de nederste delene av Réduit-stollene. Jeg snudde meg ikke selv om jeg hadde hørt det. De fransktalende lot seg ikke oppdra, aldri, og de unge blant dem var de verste.

Brazhinskys kortevarehandel lå i Münstergasse. Han skulle åpne først klokken åtte, altså gikk jeg en liten stund nede langs bredden av Aare og iakttok noe som så ut som et stort stykke drivved, som raget brunt og fortapt opp av det iskalde vannet i elven. På midten måtte det være en varmere strøm, trestykket dukket stadig under og kom så til syne igjen mellom isflakene tyve–tredve meter lenger borte.

En gren stakk på skrå ut fra stammen, det så ut som en stivnet arm som vinket. Etter en stund var den borte, sunket helt ned. Jeg tenkte på hvor mange kollaboratører som var gjemt under den tregtflytende isen på Aare. Soldatene våre, for det meste fransktalende, hadde slått hull i isflakene, holdt en revolver til hodet på disse menneskene og latt dem forstå at de hadde valget mellom en kule i hodet eller å hoppe ned i hullet. Det hadde vært for en uke siden, i mellomtiden skulle det ikke ha forekommet flere slike eksesser, dette var også noe av det jeg måtte sørge for som partikommissær. Tyskerne hadde holdt Ny-Bern besatt lenge, nesten åtte år.

Sittende på en benk røkte jeg en sigarett. I notisboken skrev jeg: «Koltsch – generalstaben – tsjekkere – Brazhinsky.» Fiendene våre hadde i motsetning til oss opprettholdt en høy bok- og skrivekultur; i SSR var det muntlige språket blitt viktigere i krigsgenerasjonene, kunnskapsformidlingen skjedde ved hjelp av det talte ord. Den tyske propagandaen skjelte oss ut for å være «undermennesker» og «fjellanalfabeter»; men jeg hadde da lært å lese og skrive og oppdradd meg selv til å bruke notisbok. Riktignok syntes ikke kollegene mine dette var mistenkelig, men de terget meg. Der kommer kommissæren med notisboken, sa de, så malerisk. Jeg foretrakk å ignorere disse små spydighetene. Jeg var dobbelt, kanskje tre ganger så effektiv som dem. Ti over åtte så jeg på telegrafbetjentens lommeur, tok på meg hanskene igjen og spaserte opp til Münstergasse med de kalde hendene i lommene.

En gammel kone, tysk, krysset raskt alleen da hun så meg komme, for så å gå videre på fortauet på den andre siden. Hun korset seg og spyttet.

«Røde dyr. Mordere!», skrek hun over gaten.

«Senere, mutter.»

Forretningen i Münstergasse var stengt. Jeg ringte på flere ganger. Brazhinsky var selvsagt ikke der. En av de store vindusrutene var slått inn: Over den tunge tredøren på tvers over den intakte delen av glasset hadde noen skrevet med bred pensel «Śmierć Żydom» med rød maling. Jøde dø. Jeg tok av meg hansken, klorte på malingen med neglen og luktet på den. Det var svineblod.

I forretningens utstillingsvindu var det stablet opp et tårn av vinflasker, ved siden av lå noen skinnjakker, tepper, ampuller til auroterapi og, litt tilbaketrukket, et tårn til av corned beef på boks. Glasskårene fra vinduene lå som krystaller på teppene og som melis på skinnfellene, men det så ikke ut til at noe manglet. En av disse små jernsondene svevet fem centimeter over skinnjakkene, lyste og dreide seg om sin egen akse. Den sang et eller annet, denne gangen hørte jeg etter.

Øynene mine er lukket. Lukket. Jeg kommer hit bare for en ganske kort tid. Fjell og skyer. Det er fugler der. Jeg hører dem. Jeg er på dette stedet. Fortapt.

Sonden dreide seg stadig fortere rundt, summet ikke lenger, ble så stadig svakere, sluknet og forsvant. Jeg gikk ned på kne. Smøreriet var ennå ferskt. I snøen og under vinduet var det rød malingssprut. Gjerningsmennene måtte først ha satt fra seg bøtten med svineblod her, så skrevet ordene med en pensel, nei, med en fille dyppet i blodet. Men hvorfor på polsk? Fordi Brazhinsky var polakk? Fotsporene etter en enkelt person gikk gjennom arkadene og så opp på den snødekte gaten. En enkelt mann.

Jeg gikk noen timer rundt i de ødelagte ytre bydelene av Ny-Bern, gjennom Breitenrain og Lorraine, så til venstre opp igjen over den provisoriske pongtongen til den riktig godt bevarte gamlebyen. Bærebjelkene på Lorraine-broen, som tyskerne hadde sprengt, raget som grå fiskebein opp av det iskalde vannet i Aare. Bjørnegraven var tom, fascistene hadde for lengst latt dyrene sulte i hjel. Av noen bombede hus sto bare forsidene igjen, fasadene. De sto i veikanten eller litt lenger bakenfor på et åpent felt, uten tak, bare selve husveggene var å se. Gjennom vindusåpningene så man det som lå bak, som gjennom et kassekamera så man inn i det hvitstøvete grønnbrune, der også ut på den snødekte stubbmarken, bakenfor den blå himmelen. Det var igjen som om disse ødelagte husene var teaterkulisser som noen hadde skjøvet eller trukket inn dit, ved siden av jordhaugene som tyske granater hadde kastet opp, og de splintrede trebjelkene med ender som raget opp, forkullede og fulle av hakk.

Her i denne ødelagte ødemarken skal vi reise teaterbygningene, her sovjetrådet, her fabrikkene, her statsbanken. Berømte arkitekter skal bygge dem, ikke sant? Jo, moderne skal alt være, av glass og stål, moderne og fremfor alt med menneskelige trekk og proporsjoner. Vi skal rive ned igjen kirkene og kapellene som tyskerne bygget, disse stedene for fornedrelse og hyklersk tilbedelse av en død gud. Og hvordan reiser jeg inn i byen hvis jeg kommer fra Basel, Graz eller Lyon? På den nye ringen, sveitserkamerat, der vil det gå en sølvskinnende skinnebane, døgnet rundt. Og ved rattet vil våre pålitelige brorvenner sitte, de vil gjøre honnør for hver passasjer. Vi skal bygge ut veinettet, fra Bordeaux til Ljubljana, fra Karlsruhe til Ventimiglia. Dernest de pneumatiske tunnelbanene, gigantiske, underjordiske kryssende nett der mørket opplyses av knistrende elektrisitet. Fra Basel til Milano på bare syv timer. Og så, senere: raketter. Rødmalte raketter. Med det hvite korset på. Vi vil slutte fred med Hindustan, med Korea, med Det storaustralske riket. Vi vil beseire, men ikke underkue de tyske og britiske fascistene. Det er vår vei. Vi skal bygge gylne landsbyer og gylne byer. Jeg kommer bare hit for en kort tid. Fjell og skyer. Det er fugler der. Jeg ser dem ikke.

II

Rødegardisten gjorde honnør ved porten. I ansiktet hans – i munnvikene – var en ørliten anelse av et smil å se. Kommissariatet til Det øverste kantonsovjetet i Ny-Bern, hvor jeg avla mitt tiltredelsesbesøk først etter de reglementerte fire dagene, hadde funnet sin plass i den rekvirerte villaen etter den tysk-tyrkiske generalen Ertegün, som under sitt brutale regime som byens guvernør ikke bare hadde ødslet bort det våre allierte hadde høstet, men hadde tappet blodet fullstendig ut av den gamle sveitsiske hovedstaden. Ertegün kunne man med god grunn kalle et umenneske, han hadde ikke kunnet vente noen nåde. Han ble stilt for krigsrett og for tre dager siden – det var en enda kaldere dag enn denne – skutt mot en husvegg i Adolf-Wölfligasse. Jeg var til stede ved eksekusjonen og husker godt hvordan den deigaktige buken hans hvelvet seg under skjorten, videre generalens stive blikk, hvordan han arrogant avslo en siste sigarett, og så til slutt det sammensunkne, blodtilsølte liket i snøen. En korporal hadde trådt frem og gitt ham hans coup de grâce med en revolver.

SSR trengte ikke det foreldede og borgerlige hovedstadskonseptet lenger, det fantes utelukkende fluktuerende sentre for den til enhver tid politiske eller militære makt, Grenoble, Ljubljana, sveitsisk Salzburg, Basel, Klagenfurt, Ny-Bern, Trieste, det ødelagte Zürich ble akkurat bygget opp igjen, Strasbourg og Karlsruhe hadde vi vel på nytt tapt til tyskerne. Det lå noe i luften, jeg kunne merke det, det smakte metallisk og skarpt i ganen; en forandring, et tidsskille, en oppflamming av krigen til vår fordel. Jeg så det på den ranke, selvbevisste holdningen til rødegardisten ved porten, kanskje var München falt allerede, kanskje ville det skje snart.

Det øverste sovjet i Ny-Bern besto av fire menn, alle militære; men ingen var til stede for å ta imot meg, noe som enten skyldtes det ulykksalige rotet som hersket i villaen, eller den militære stabens og sovjetets politiske avdelings omgangsformer, som var preget av gjensidig mistro. Uniformerte av forskjelligste rang svirret rundt, andre hadde på seg den vitenskapelige stabens hvite frakker, det var som i en bikube. Jeg spurte meg frem til den militære hærledelsen for den 5. armé og ble henvist til en kvinnelig generalmajor Favre, som, ble jeg fortalt, bekledde den herværende kontaktstillingen til det politiske kommissariatet. Jeg banket på døren hennes.

Generalmajoren så opp på meg. Jeg likte henne. Ute, utenfor vinduet i den andre enden av korridoren, satt en snøspurv på en hvitdekket gren og pusset fjærdrakten. Jeg dro døren igjen etter meg. Generalmajoren var akkurat i ferd med å legge de bleknede I-Ching-stavene ut på den grønne linoleumsplaten på skrivebordet sitt, disse fireogseksti heksagrammene som de innviede kunne lese verdens samlede historie og fremtid i. Hun så på uniformen min, et øyeblikk så jeg forbauselse i ansiktet hennes, men like raskt gjenvant hun fatningen.

«Generalmajor.» Jeg la en flat hånd til luen. «Heksagram seksogtredve, hva betyr det?» «Ming Yi , formørkelsen av lyset», sa jeg.

«Kom bare inn, kommissær.» Hun smilte og gjorde honnør tilbake. «Jeg er Favre. Nei, ikke Ming Yi, forstår De? Heksagram fireogfemti. Piken som gifter seg. Gui Mei . De kjenner I-Ching? De overrasker meg.» Hun la hendene beskyttende over stavene. Favre var en senesterk, nesten asketisk utseende kvinne, adamseplet hoppet opp og ned som en sprettball i halsen hennes. Det jerngrå håret var militært kortklipt. Øynene var lysegrå og vassaktige, lite syntes å unngå dem.

«Hva kan jeg få by partikommissæren på? Te? Vodka?»

«Te, takk.»

«Te, selvsagt.»

Uniformen hennes hadde et litt for fint snitt for et sveitsisk sovjet. Foran henne på skrivebordet lå en ridepisk av bambus forsynt med hornhåndtak. Rommet var ytterst sparsomt innredet, likevel virket det elegant på en eiendommelig, for meg ukjent måte. En rispapirlampe, et divisjonskart over den sveitsiske sovjetrepublikken på veggen, to sveivetelefoner av svart bakelitt, to stoler, en enkel feltseng med et nøyaktig sammenbrettet grått filtteppe oppå. Politisk tilhørte hun mellomfløyen i Thurgau-alliansen, ikke ubetinget suspekt, men heller ikke helt på partilinjen. Orientalist sto det om henne, understreket med svart, i den lille notisboken min. Etter dette: Korea?

«Vær så god, kommissær.» Hånden hennes holdt rundt en himmelblå, tilsynelatende nesten gjennomsiktig tekopp. «Dette er en spesiell appelsinte fra fjellene i øvre Hindustan. Fjell som sammenlignet med våre i SSR, tar seg ut som gravhauger. Smaker teen Dem? Det er …»

«… det er visst den teen general Lal foretrekker.»

«Ja ja, det er riktig. Dette er også noe vi har i vente dersom vi ikke tar oss i vare.» Favre smilte og så ned, noe som var pent å se på. «Appelsinfargede uniformer og appelsinte. Den kognitive dissonansen. De forstår?»

Jeg smilte tilbake. Det kom til å bli mye vanskeligere enn med telegrafbetjenten på stasjonen. Hvor lå hennes fremtidige lojalitet? Kanskje likevel ikke hos koreanerne, men kanskje hos Lal? SSR hadde oppnådd mye, men den bysantinske sammenfiltringen, den nesten surrealistiske kompleksiteten i den sveitsiske sovjetrepublikkens militære allianser og deres skygger, skinnalliansene, og deres skygger igjen, gjorde meg fremdeles, etter alle disse årene, målløs.

«De ble vel ikke tatt imot av staben. Derfor er De kommet til meg?»

«Men like fullt av en generalmajor. Kan De tenke Dem hvorfor staben ikke vil se meg?»

«Her er vi ved fronten, kommissær. Det politiske tangerer det militære først når kanonene tier om kvelden.»

«Det har vært tilfellet den siste uken. Nå slår avdelingen min til. Det vet De like godt som jeg.»

«Vær så god.»

«Det politiske kommissariatet forlanger av kantonsovjetet i Ny-Bern at det gripes inn ut fra krigsretten i SSR. Vi trenger fremfor alt: disiplin. Ingen eksesser, ingen pogromer, ingen deportasjoner, ingen vilkårlige henrettelser ved skyting.»

«De tyske fascistene har ikke fortjent annet. Husk massakrene i Heidelberg, i Basel. I Linz ble en hel brigade henrettet med mitraljøse selv om den hadde overgitt seg. Da det ble knapt med kuler, slo de i hjel soldatene med spader og økser. Tyskerne forstår bare en ting: hensynsløshet og atter hensynsløshet. Vi er født i krigen og kommer til å dø i krigen.»

«Bare fordi vi snakker samme språk, skal mennesker igjen skyves inn under isen?»

Vi snakket jo også tysk, ved et historiens krumspring snakket vi som våre fiender. Var vi ikke beslektet?

«Da er vi ikke annerledes enn Ertegün. Det er ikke vår vei.»

Favre smilte igjen, denne gangen så det slett ikke pent ut.

«En som Dem må jo kjenne denne veien vår.»

«En som hva?»

«Glem det. Hvem er blitt skjøvet inn under isen?»

«Von Koltsch. Offiserene hans.»

«Hvordan vet De det?»

«Det er min oppgave å vite ting.»

«Det er farlig å vite ting, sveitserkamerat.»

«Truer De meg? En partikommissær i Ny-Bern?» Jeg gikk rundt skrivebordet til jeg sto rett bak henne. Favre vendte hodet irritert bakover, skiftevis til venstre og høyre. Det blankpussede læret i de høye, hasselnøttfargede hestelærstøvlene hennes knirket.

«Tyskeren von Koltsch var, når alt kom til alt, marskalk, altså en politisk ikke uviktig fange. Han burde ha blitt overført til Ny-Bern i stedet for å bli henrettet i sveitsisk Salzburg.»

«Men jeg visste ikke om det …»

«Det beskytter Dem ikke på noen måte. De er kommunist. De har handlet på tvers av Partiet.»

«De har noe imot meg personlig, sveitserkamerat. Dét er det. Fordi jeg er kvinne. Og så nettopp De.»

«Nei.» Nå smilte jeg. «Hør her, uniformen Deres er for meg en anelse for forfengelig, generalmajor Favre. Og fra dekadanse til upålitelighet er det bare et ganske lite skritt.» Jeg tente meg en papirosa og satte meg på kanten av Favres skrivebord. «Offiserer i vårt forsvar, nettopp offiserer fra Thurgau, er allerede blitt avsatt fra stillingen sin for noe langt mindre.»

«Jo, jeg innrømmer det. Det var en feil. Han er nå engang annerledes enn jeg trodde, kommissæren. Min feil.» Hun la armene over kors. «Jeg burde ha informert Dem. Jo, det burde jeg.» Hun pekte på uniformen min. «Men vi må nok først venne oss til at mennesker som De også gir direktiver.» Hun så ut av vinduet. Jeg sa ikke noe; jeg visste hva som nå kom.

«Afrika», sa hun. «Det første kontinentet. Vårt eventyr, innlandet. Varme. Gress. Sol. Barna leker barbeint der, ikke sant? Jeg har aldri vært der. Sveits har mye å takke Afrika for.»

Jeg så ut av vinduet. Solen skinte. Grenene på et lønnetre befridde seg lydløst for en ladning snø. Etter en stund gikk hun bort til kabinettet, åpnet en glassdør, skjenket vodka fra en flaske i et vannglass og ristet på hodet.

«Jeg burde ha meldt fra om det.»

«Absolutt. Men det står allerede i mappen Deres, Favre. Det er allerede notert, og feilene kommer til å hope seg opp. Nå er det for sent.»

«De er langt mer ubønnhørlig enn vi er, kommissær. Men det synes jeg ikke er så rart. Vi har jo gjort Dem slik.» Hun drakk en slurk vodka. Klokken var elleve om formiddagen. «De er jo egentlig ikke her for å bebreide meg for en tysk kokainist. Hva vil De meg?»

Jeg bladde i notisboken. «Hva vet De om Brazhinsky?»

«Åh, De skriver jo. Det er svært interessant. De mener den polske legen. Oberst Brazhinsky. Han har en liten forretning i Münstergasse. Morfin, glassvarer, kjøtthermetikk, hundeskinn, små sonder, slike ting. I mange år har han holdt på, også under Ertegün. Er han ikke jøde? Man burde arrestere ham.»

«Deres antisemittiske holdning er ikke bare motbydelig for meg personlig, den er også imperialistisk, fascistisk og tysk. Det er fiendens holdning. Jeg tror nesten jeg har hørt nok. På gjensyn, Favre.»

Jeg klappet igjen notisboken og reiste meg for å gå. «Tenk på mappen Deres.»

«Vent litt, kommissær, vent.» Hun holdt leende begge hendene opp i været. «Jeg overgir meg. Røykgranater. De skal få vite det. Brazhinsky … han har nådd Satori.»

«Satori? Hvor ligger det?»

«Hvor er godt spurt. Slik kan bare en apparatsjik spørre. Jeg ville ikke ha trodd at det var gått så langt med våre venner sydfra. Hvor ligger Satori, kommissær? Kom her, jeg skal forklare Dem det. Men ikke her.»

Hun la frakken over skuldrene, drakk opp vodkaen og tok ridepisken. «Jeg vet om en diskré kneipe, nede ved Frick-trappen.» I forbifarten valgte hun ut en av stavene på bordet og holdt den opp. «Se her, kommissær, så fint det passer. En flott tilfeldighet. Gu . Heksagram fireogførti. Den imøtekommende.»

Det var en kneipe uten navn ved den nederste delen av Frick-trappen, Favre dyttet brutalt opp døren med støvelen. I den røykfylte, mørke skjenkestuen slengte vi frakkene fra oss på en benk ved det duggete vinduet og satte oss overfor hverandre. Hun lente ridepisken inn mot veggen ved siden av seg, tegnet et lite kikkhull med fingeren på ruten og så ut gjennom det, der ute rant Aare forbi.

Bak i rommet satt et par rødegardister som røkte og drakk skummende mbege og dessuten søterotbrennevin av små glass. De lot som om de ikke så oss. Verten så kort opp, mumlet noe og kom med to tunge krus til bordet vårt. Mbege, ibwatu eller munkojo var ikke akkurat legale i SSR, men heller ikke illegale, man transporterte de fermenterte drikkevarene over Alpene fra Nord-Italia til oss, i små fat, på esler og muldyr.

«Er mbege etter Deres smak?» Favre klarte ikke å legge bort det spotske i tonen. Etter alle disse årene var jeg riktignok vant til den, men hun, en kvinne, hadde jo gått påbar med meg, og dessuten var hun offiser av høy rang.

«Vi drikker den ikke hele tiden, som De vet.»

«Nei, det er riktig. Unnskyld. Spørsmålet var alvorlig ment.»

Jeg foretrekker munkojo fremfor mbege, den er riktignok mer søtlig, men likevel … hvordan ville man sagt det … mindre tung – mbege smaker som en gammel valnøtt.»

Hun lo. «Mbege er vidunderlig. Men de har virkelig også noe som er helt ille her.»

«Hva da?»

«Den er rett og slett forferdelig.»

«Jeg hører.»

«Bananfondyen.»

Vi måtte le begge to.

«Det stemmer ikke! Ikke noe overgår en ekte plantain-fondy. Man må bare koke den lenge nok …»

«Åh fy», lo hun.

«Sukker, salt peanøttsmør, et par skjeer extrait de cochon …»

«Hold opp, kommissær!»

«Det ville gjøre dem godt, dem der bak, med en fondy til mbegen. Da ville de ikke bli fulle så fort.»

Soldatene i den bakre delen av rommet var noen rå, grovbygde skikkelser, de snakket mattenengelsk med hverandre, en Ny-Bern-dialekt jeg aldri hadde lært. De spilte et spill der den ene måtte gi den andre en ørefik for penger. To av dem satt overfor hverandre med røde kjaker og slo hverandre skiftevis i ansiktet, en tredje, en gulhåret jenisk omstreifer, presset den venstre armen til de to kontrahentene ned i bordplaten. Mynter ble skjøver over bordet, en slurk mbege drukket og så, om og om igjen, den arytmiske, dumpe klaskingen fra slagene.

«Satori, Favre?»

«Satori, min venn, finnes som regel i gjenstander. Den enkelte må bli en gjenstand, noe tinglig. Samadhi hos hindustaniene. Wu hos koreanerne.» Hun la hånden ettertrykkelig på skulderen min. «Brazhinsky …»

«Altså er Satori en tilstand?»

«Brazhinsky har oppnådd den», svarte Favre. «Gjennom meditasjon, gjennom dyp innsikt i krigens natur, hvem vet. Hvis man visste det, hadde det vært enkelt.»

«De kjenner ham langt bedre enn De først ga inntrykk av.»

Hun så bort på soldatene, nikket, drakk en slurk mbege og tørket seg om munnen med håndbaken.

«Ja.»

Brygget begynte å gjøre sin virkning, skuldrene hennes slappet av, og det var som om de små rynkene under øynene løsrev seg fra huden. «Rikdommen vår er enorm fordi den bor i atomene. Det fikk Brazhinsky meddelt meg en gang, i fjor, da tyskerne holdt byen vår besatt.»

«Hvordan?»

«Hvordan hva?»

«Hvordan kunne han få meddelt Dem det, fra den okkuperte byen?»

«Åh, kommissær. La oss simpelthen kalle det trådløst.»

«Trådløst? Ikke engang koreanerne i Ny-Minsk har trådløst. Ikke engang i Pyongyang.»

«Det er en hittil ukjent kommunikasjonsstruktur. Jeg skal forklare Dem det senere. Brazhinsky førte et rolig liv, tilpasset seg, vakte ingen oppmerksomhet.»

«Men hvis han ble tolerert under tyskerne, hvorfor brøt man seg inn hos ham nå etter frigjøringen? Antisemittiske smørerier, skrevet med svineblod på forretningen hans? Jeg var der i dag morges.»

«Han er en fare for SSR, eller han er SSRs håp.»

«Hvordan kan han være begge deler?»

«Det ligger igjen i tingenes natur. Gå og let etter ham. Finn ham.» Hun drakk ut kruset. «Noe storartet er i ferd med å skje, kommissær.»

Jeg så plutselig noe foran meg i rommet, svært konkret, nesten projisert. Favre og Brazhinsky og en mørk mwana, et kanskje fem–seks år gammelt barn. Barnets øyne var helt blå, irisen, netthinnen og pupillen.

«De og Brazhinsky var …?»

Hun svarte ikke, senket blikket og la en pengeseddel på bordet. På sedlene var fremdeles sveitserkamerat Lenins kontrafei avbildet, selv om han var død av leukemi for mange år siden; de dyptliggende, mørke øynene, de nesten asiatiske kinnbeina, den høye pannen.

«Vis meg hendene Deres», sa hun. Jeg la hendene mine på bordet med flatene opp, hun snudde dem opp og ned. Rynkene på dem, håndflatene hadde jeg alltid syntes var stygge; jeg trakk dem litt tilbake, hun tegnet linjer med fingrene over håndbaken, hun var forbausende håndfast.

«Det er gode hender, partikommissær. Synes De ikke?», sa hun.

«Han har ridd til réduiten, festningsverket inne i fjellet.»

«Ja, han er i réduiten.»

«Vi kaller det fanga. En hule, et hull i fjellet.»

«Så ri da etter ham til fangaen, sydover, til høylandet. Ta en av inngangene ved Schreckhorn.»

Ute igjen pustet jeg dypt inn. Vi gikk en stund halvfulle ved siden av hverandre og var tause. Aare rant tregt på høyre siden under veien, den iskalde luften jaget bort den dumpe skallebanken fra mbegen. Jeg pustet ut, pusten var som vanndamp.

«Kommissær?»

«De skulle forklare meg telegrafen, den trådløse kommunikasjonen. Det har vært arbeidet på den i årevis, jeg visste ikke at vi nå omsider hadde den. Krigen kommer til å snu … Rakettene …»

«Den … telegrafen … strukturen er basert på det talte ord. Vitenskapsmennene våre kaller det et røykspråk.»

«Det forstår jeg ikke.»

«Nå vel, krigen forandrer oss, ikke bare kroppslig og mentalt, enkeltvis, men også som helhet, som enhet. Ikke sant?»

«Jo visst, Favre.»

«Vi som leste mye, skrev bøker, som trykte bøker og besøkte biblioteker da det var fred, utvikler oss evolusjonært bort fra skriften, den blir stadig mindre viktig. Det oppstår et privatspråk, om De vil.»

«Dialektene våre har alltid vært utelukkende oralt språk, det nedskrevne fantes bare på høytysk. Dialektene er vår koiné, årsaken til at vi ikke snakker tysk.»

«Nettopp. Og derfor fjerner vi oss takket være krigen ikke bare fra høytysken, men også fra skrifttysken. Språk er en ansamling av symbolske lyder, det stammer fra et kosmos av ugjenkjennelige og fremfor alt ikke erkjennbare former.»

«Jaså.»

«Det at vi glemmer å skrive, er, om De vil, en bevisst og villet glemselsprosess. Ingen er lenger født under fred. Generasjonen som kommer etter oss, er den første byggesteinen til det nye mennesket. Leve krigen.»

«Leve SSR.»

«Selvsagt. Det er jo det samme.»

«Det sier De, som militær. Men vær så snill å forklare meg – hvordan fungerer røykspråket? Når Brazhinsky meddelte Dem noe uten å snakke med Dem, hvordan foregår det?»

«Nåvel, vi begynner med å uttale det vi tenkte, og stille det frem i rommet. Da kan vi betrakte det talte, for så å gå omkring det, til slutt bevege det. Siden det er tilgjengelig, kan vi bevege det. Og til syvende og sist kan vi sende og motta det. Språk eksisterer ikke bare i rommet, det er dypest sett noe tinglig, det er et noumenon. Mange urfolk har utviklet disse evnene; for eksempel de for lengst utryddede urinnvånerne i Det storaustralske riket omtalte og sang om den verdenen de vandret gjennom.»

«Da er dette røykspråket altså ikke mekanisk frembrakt, det er ikke elektriske svingninger eller lignende. Telegrafens signaler er jo forenklede tegn. Noe slikt er det ikke?»

«Forenklede tegn for skrift, kommissær. For skrift, ikke for språk. Nei, vår nye kommunikasjonsform er en prestasjon av den menneskelige vilje. Vi vil aldri kunne bygge maskiner som er i stand til å snakke med hverandre. Hvorfor da altså redusere språkets noumenon elektrisk til noen få tegn? Hvorfor ikke straks sette selve ordet eller setningen inn i rommet? Vi opphever simpelthen årsak og virkning.»

«Akkurat slik krigen aldri slutter og likevel bør avsluttes.»

«Ja, ganske likt», sa hun. Så kysset hun meg lenge på munnen.

«Favre? Jeg … De … De har glemt ridepisken i kneipen.»

Jeg lukket øynene, alt gikk rundt for meg. Skyer. Hverdagen hadde innfunnet seg i gatene. Mwanas lekte med de spisse og utspredte spilene på en ødelagt paraply uten å være redde for å stikke seg. Fjell. Et gammelt ektepar sto ved siden av en snøskavl, han hadde en tysk soldatfrakk på seg og knyttet skolissene, hun sminket kinnene nølende med rouge, nesten skamfull over å holde et lommespeil opp foran ansiktet. Den gamle mannen rettet seg opp igjen, hostet og spyttet litt gult slim ut på snøen. Solen hadde allerede overskredet sitt lave senit, det ble merkbart noen grader kaldere.

«Pisken min? Det gjør ikke noe», sa hun, tok armen min og stakk sin inn under den. Forskrekket rygget jeg et par millimeter tilbake, men lot henne så få det som hun ville. Hånden hennes hvilte på ermet mitt, et elektrisk felt.

«De har alltid trodd alt.»

«Ja.»

«Alt De ble fortalt under utdannelsen.»

«Ja.»

I leiligheten hennes satte hun seg på sengen, og jeg kysset henne på munnen. Nakken hennes luktet metall. Hun trakk skjorten over hodet på meg, så slengte hun sin egen, tunge bomullsbluse bort i et hjørne av rommet. Jeg trodde det skulle begynne å snø der ute. Vi berørte hverandre. Hun strøk med fingrene over øyenbrynene mine. Hun kunne snakke. Jeg la hånden på brystet hennes, som var like stort som et ferskt eple. Ved armhulen hennes var det satt inn en stikkontakt i huden, som trynet på en gris. På veggen over sengen hang et koreansk trykk som forestilte en bølge som truet med å knuse et lite treskip. Bak var et fjell å se. På bildet regnet det, eller det regnet ikke. Da det var over, røkte hun en av mine sigaretter, den siste papirosaen.

Vi spaserte arm i arm og snakket ikke med hverandre. Det var som om jeg var svært godt kjent i byen. Lent til en husvegg kjøpte en enbeint soldat små sjokoladepinnsvin som var dekket av rim. Jeg kjøpte også et slikt og ga det til generalmajoren. Hun spiste av det og smilte. En stor gate. Enkelte brostein, revet opp av brolegningen.

Et pipende hvin kom over himmelen fra nord. Vi dukket oss ikke, jeg gikk ved siden av Favre. Hun sa: «Vent her», gikk kanskje tredve skritt foran meg bortover gaten og snudde seg mot meg. Hun hevet øyenbrynene, granaten slo ned, og hun var borte.

Trykkbølgen hadde slått meg over ende, det var som om jeg blødde fra ørene, nå først drønnet det, jeg undersøkte raskt hendene og føttene mine, lot hendene gli skjelvende over ansiktet, langs nakken og bakhodet, jeg var uskadd. Det var litt blod på kneet, jeg vaklet bort til det lille krateret i asfalten foran meg der det åpnet seg et hull, Favre var ikke der. Ikke en bit, ikke en fille av kroppen eller uniformen hennes fantes lenger. Himmelen gikk rundt. Fjell og fugler.

III

Om kvelden sendte jeg en avdeling soldater til polakkens hus for å få ham arrestert, med hensikt sendte jeg dem i en pansret Camion, for at aksjonen skulle bli registrert av Det øverste sovjet. Jeg visste at Brazhinsky for lengst var borte. Han kom nok til å ri oppover langs Aare, mot alpe-réduiten, og derfra forsøke å slå seg gjennom til det afrikansk administrerte Nord-Italia. Slik ville jeg også ha gjort det.

I hvert fall på noen steder kunne man ennå uoppdaget krysse Alpene, selv om de var nesten fullstendig utbygget som réduit med tunneler under. Denne enorme ingeniørprestasjonen, denne arbeidernes triumf, påbegynt for over hundre år siden med kjernelandets festningsbygging og videreført til i dag, et arbeid som aldri tok slutt, dette var SSRs egentlige styrke og uangripelighet. Alpene var gjennomtrukket av stoller, uthulet innvendig, hundretusener av soldater kunne trekke seg tilbake til det indre av massivet, dusinvis av verst inne i fjellet og malmen. Andre store folkeslag i historien, som amexicanerne, hadde bygget pyramider, vi gravde tunneler.

Et av opphavene til revolusjonen vår hadde vært Juraføderasjonen, som også Bakunin og Kropotkin i sin tid hadde tilhørt; Bakunin lå begravet på Bremgarten-kirkegården i Ny-Bern, jeg hadde gått dit første gang som ung offiser, det var vinter, som nå, med luen i hånden hadde jeg stått foran den enkle graven mens snøfnuggene lydløst – og, så det ut til, nedenfra og opp – hadde falt ned på den gamle kirkegården, omgitt av gran og or.

Nærmere midnatt ba jeg den mongoloide gutten sale hesten min og rense og smøre mine to Luger Parabellum. Jeg likte ham. De to rødegardistene hadde jeg sendt i forveien alt tidlig på kvelden; mens det ennå var natt, skulle de ri etter polakken, som bare hadde et forsprang på en halv dag, altså maksimalt tredve verst oppover langs Aare. De to rødegardistene var fra Appenzell, enkle menn, men gode sporsøkere, og jeg ville lett kunne følge sporene deres i nysnøen.

Jeg pakket to små sekker med proviant – nsima, tørr-nyama, maniok, ugal, ris, mursteinte, sukker, medisinskrinet mitt, to esker papirosi og litt sjokolade – løftet dem opp på ryggen til den brune hesten som sto snøftende i den gnistrende kulden på gårdsplassen. Jeg surret fast to hundeskinn og to tepper, bandt en liten trekasse med ammunisjon fast bak salen, skjøv Mannlicher-karabinen, pakket inn i et ullteppe, inn under stigbøyleremmen og hengte to patronbelter i kryss over brystet. Så gikk jeg inn i rommet igjen og la meg til å sove i tre timer. Jeg så at gutten tegnet tatoveringer med fingeren i luften. Jeg drømte ikke noe. Hunden hadde stukket av.

Tidlig om morgenen tok jeg gutten i hånden, holdt ham fast i skulderen og ga ham lommeuret som jeg hadde konfiskert hos telegrafbetjenten, og en ny Luger Parabellum. Han tok begge tingene, så på meg og stakk uret i lommen på frakken sin.

«På gjensyn, herre», sa han.

Så godt det gjorde å ri! Ut av byens trange gater, vekk fra tiggerne og de sårede, vekk fra minnene. Favre, som lå naken på sengen sin, med beina trukket opp mot brystet, som et barn. Bølgen, det varme koreanske regnet.

Vekk fra krigens grusomme ødeleggelser – bare den dirrende hestehuden under salen, den isnende vinden som tusen nåler i ansiktet, den dampende varmen fra flankene, den korte strake galoppen, grankvistene som spratt tilbake når jeg red forbi, og kastet den hvite byrden sin opp mot den lysegrå himmelen – åkerhønen som flakset opp, burde jeg ha skutt, men jeg så den for sent.

En gang blåste en hvit duk opp fra snøen foran hesten, den ble redd, steilet, og jeg klarte bare så vidt å holde meg i salen, så mistet jeg notisboken min. Den var ikke så viktig lenger, den hadde falt ut av frakkelommen og ned i snøen, den forsvant på samme måte som skriftene som ingen lenger var i stand til å lese.

Mens jeg hele tiden hadde elven på venstre side, red jeg videre sydover, forbi fattigslige og forlatte landsbyer. I det fjerne, på den andre siden av Aare, brant et oppgitt gårdsbruk, en flybombe hadde truffet det, røyk steg opp som en svart fane. Himmelen var melkefarget, solen ikke å se noe sted.

Etter noen timer nådde jeg bredden av Thun-sjøen, som islagt, mørk og avvisende strakte seg innover mot fjellene i sydøst. Åser som senket seg bratt ned i sjøen, enkelte bjørkelunder og hele tiden forlatte bondegårder, der husveggene var blitt reparert med tørket slam og med dette folkets seighet, helt til gårdbrukerne hadde gitt opp en vakker dag; deretter tettsteder som jeg stadig red utenom for å unngå mennesker. Det hadde ikke snødd denne natten, av og til traff jeg på hestesporene etter de to mennene mine fra Appenzell.

Dette var overgangen fra mellomlandet til høylandet i Ny-Bern, det var fattigdomsbeltet som over et stort areal omga réduiten. På jordene lekte små mwanas kledd i filler, barn man til tross for maskeringen kunne se var sultne, skremte, bleke og tappet for krefter som de var, de tynne små armene grep etter grener og etter de ynkelige lekene deres. Mens jeg red forbi, så de opp på meg fra dyptliggende øyenpar med svarte ringer rundt, og jeg smilte til dem, men de så bort. Området var minelagt, jeg håpet at foreldrene hadde lært disse mwanas på hvilke jorder og i hvilke skråninger minene lå og hvor de ikke lå. Sannsynligvis var det uansett bortfestede barn, noen skruppelløse bønders små livegne. Dette kom heller ikke til å finnes lenger, tenkte jeg, når vi en dag hadde oppnådd kommunismen.

På sjøen så jeg noen isfiskere som hadde skåret seg et hull i isen. Da jeg red nedover skråningen og ropte til dem: «Vær hilset! Har det kommet noen ryttere forbi her før meg?», huket de seg ned, trakk teppene sine over hodet og gjemte seg av redsel, sikre på at jeg ikke ville våge meg ut på isen med hesten. Det samme kunne det være. Og videre, inn i det uvisse, til den store elven Aares utspring, til réduiten, til Schreckhorn – der var Brazhinsky.

IV

Jeg ble født i en liten landsby i Nyasaland, ved foten av Zomba- og Mulanje-fjellene, førti verst fra grensen til Mosambik. Min mor døde under fødselen, jeg var den siste av fire sønner. Jeg husker hete og skygge, gule og myke ettermiddager. Blå hibiskustrær lyste om kvelden på den andre siden av inngjerdingen i utkanten av landsbyen vår. Jeg husker støv, fjell og fugler. Vi snakket chiwa med hverandre, chichewa ble språket vårt kalt av de fremmede.

Slik det var vanlig, ble jeg som den sistefødte sendt til militærakademiet i Blantyre. I mange tiår hadde sveitsiske generalmajorer ikke bare bygget opp militærskoler i store deler av det svarte Afrika, men de ledet dem også. Man trengte gode soldater og offiserer til den sveitsiske krigen, og hvor skulle man ta dem fra om ikke fra den aldri sviktende menneskekilden av afrikanske allierte.

Jeg hadde lært å lese og skrive hos de britiske og portugisiske misjonærene i nærheten av landsbyen min; broder Keith, denne padre som stammet fra den canadiske dominion, følte seg etter undervisningstimene presset til å velge meg ut fra flokken av barn og ta meg alene med til klippehulene ved Chongoni og vise meg de hemmelighetsfulle maleriene der, mine uraners konsentriske skraveringer med forsteinete virvler og særegne figurlighet som fengslet meg i den grad at jeg først langt senere og bare rent tilfeldig la merke til at padren, som sto bak meg, lavt stønnende tilfredsstilte seg selv i det svake lyset fra en oljelampe.

Som ung rekrutt – jeg var fjorten – hadde jeg ofte feber. Den sveitsiske militærlegen konstaterte at jeg som spedbarn var blitt smittet av malaria, skjønt den for lengst ble regnet som overvunnet da amexicanerne hadde sluppet ned vaksinestoffet med varmluftsballonger over Afrika, før de for alltid hadde stengt grensene sine, og den fjærkledde slangens forferdelige borgerkrig begynte å rase der, en krig man hørte svært lite om, og da alltid bare forferdelige ting.

Hjertet mitt lå ikke som hos andre mennesker gjemt i brystkassen på venstre side av kroppen, men på høyre. Jeg hadde aldri opplevd det som særlig spesielt, men da militærlegen på den første sesjonen – han røkte da en velluktende papirosa – la det iskalde stetoskopet på brystkassen min og beveget den runde membranen snart til venstre, snart til høyre, hadde han rygget forskrekket tilbake og ikke bare veltet koppen med varm melk med honning som han hadde laget i stand før han skulle gå til ro – jeg var en av de siste av tusen rekrutter denne lange dagen – nei, han ble så forskrekket at en gresshoppe lagt ned på formaldehyd falt ned fra undersøkelsesbordet og det kostbare glasset ble knust mot sykehusgulvet.

I Blantyre, som var oppkalt etter fødestedet til den engelske forskeren og imperialisten David Livingstone, var vi halvannet tusen unge menn – kvinner hadde den gang ennå ikke adgang til akademiet. Vi respekterte de sveitsiske instruktørene; de var korrekte og på sitt vis til å stole på, de slo oss ikke og var også overbærende når vi gjorde narr av den lyse huden deres, deres ofte riktig klossete, direkte væremåte og det fryktinngytende gule håret deres som skinte som gull når man etter hvert hadde vent seg til det. Sveitserne trengte oss, og de ga oss gutter disiplin og tilstrekkelig med nsima å spise og en ny tro, det var mer enn nok. Det som gjorde mest inntrykk på meg, var sveitsernes beskjedenhet, det gjenstridige, resignert ubevegelige i deres vesen. De var aldri retthaverske eller grusomme, men lot til å vite nøyaktig hva de ville. På meg virket de ubestikkelige, rettlinjete og rettferdige, og mitt høyeste ønske var å bli akkurat som dem.

Vi lærte å eksersere og skyte, løpe ti verst med stormoppakning, stikke med bajonetten midt i en stråsekk, på et sted merket med en rød sirkel. Vi lærte å synge revolusjonære sveitsiske folkeviser, bandasjere oss selv og gå med mørke snøbriller. Vi ble forberedt på krigen som raste i det kalde nord, vi hadde på oss vinterluer under den afrikanske solen og bandt filtremser rundt leggene våre for å hindre at snøen, som vi aldri hadde sett, skulle trenge inn i støvlene.

Etter en stund snakket vi heller ikke chiwa oss imellom lenger, men sveitsisk dialekt. Vi hørte på stemmeskriftene, innbrent i voks, av Karl Marx og historien om den store sveitserkamerat Lenin, som i stedet for å vende tilbake til det raknende, radioaktivt forurensede Russland i et plombert tog var blitt værende i Sveits, for der etter flere tiårs krig å grunnlegge sovjeter, i Zürich, Basel og Ny-Bern. Russland var som følge av den uoppklarte Tunguska-eksplosjonen blitt virusinfisert helt fra det sentrale Sibir til Ny-Minsk. De uendelige tundraviddene, de fruktbare før-uralske hvetehavene var ubeboelige for alltid, de enorme nikkel-, kobber- og kornreservene var tapt, det kjempemessige russiske riket var en eneste stor ødemark fullt av giftig støv og dødbringende aske.

Vi fikk høye doser med D-vitamin, både tilsatt den rikholdige, bare helt i begynnelsen noe fremmedartede maten, og dessuten sprøytet inn intramuskulært to ganger i uken, for vitenskapsmennene forklarte oss at vi afrikanere på grunn av vår hudpigmentering nettopp i det kalde og solfattige Sveits ikke ville produsere og lagre tilstrekkelig av dette livsviktige vitaminet. Av redsel for injeksjonene gjemte noen av guttene seg ved latrinene, vi som ikke var redde, kalte dem fra da av leende «de brune».

Den engelske kongen hadde alliert seg med fascistene, tyskerne, mot oss, hørte vi. De planla å skape et dekadent storrike, der vi afrikanere skulle være slaver og de selv de glisende herrene: I en undervisningstime viste en instruktør oss et tysk soldatbelte som var tatt som bytte, han holdt det med spisse fingre, akkurat som om det skulle ha vært en giftig slange fra bushen. Måpende så vi på det da det ble sendt rundt, og selv om ingen av kameratene mine kunne lese og skrive, forsto jeg straks hva som var inngravert der: Gott mit uns sto det på bandolærspennen til de tyske og engelske soldatene.

Det fantes ingen rasisme, det skulle ikke finnes noen. De sveitsiske instruktørene passet svært godt på for å forhindre og forby rasisme. Vi skulle bli sveitsiske offiserer, uten hensyn til hudfarge eller herkomst. En ung hvit korporal fra det fransktalende Sveits ble lagt tre uker i jern på vann og maniokpulver etter å ha kommet med en frekkhet om afrikanske aper i offiserskantinen. Han hadde ikke vært lenge i Nyasaland og slo seg på lårene og lo mens han fortalte den smakløse vitsen, utenfor ble det med ett slag mørkt, han hadde vel drukket for mye, de andre offiserene ble stadig tausere, ble mørkere i ansiktet, en hvit løytnant trådte frem, slukket først med to fingre det vislende mygglyset, skrudde på lysbryteren og la så i lyset fra den store glødelampen hånden advarende på skulderen til den fransktalende. Allerede neste morgen måtte han stilles for militærtribunalet. Denne begivenheten ble det snakket om blant rekruttene, og respekten for det rettferdige Sveits økte og gjorde oss rettskafne. Vi var naive, sant nok, men vi var også stolte.

Omsider hørte vi om den store réduiten, alpefestningen; instruktørene våre sto ved den fargerike informasjonstavlen og snakket om de uendelig dype stollene, om de tunge kanonene som var forbundet med et skinnesystem og når som helst kunne rulles ut på klippeavsatser. Hele réduiten var knyttet sammen med hundre tusen verst underjordiske skinner, like mye som to ganger rundt hele jordkloden. Det var, underviste de oss måpende unge gutter, ofte helt opp til seks traseer over hverandre, der togene med soldater og materiale krysset hverandre, uoppnåelige for fienden, ikke til å ødelegge av bombardementer. I disse hulesystemene, så jeg for mitt indre øye, gikk tusenvis av soldater rundt under gule, svakt lysende lamper, punktuelt bestrålt fra taket, vrimlende som maur frem og tilbake i mørket. Jeg så meg selv blant dem, beskyttet i massen, ett med jorden, jeg så rød leire, is, snø, uniformer, sveitsere, jeg så omsider krigen, jeg kunne føle, smake, lukte den.

Iblant følte jeg det som om jeg var oppvokst i et slags egg. Tanken på disse snødekte og uthulte sveitsiske kjempefjellene tiltrakk meg på nesten demonisk vis, jeg som i gutteårene hadde trodd at Mulaje-fjellene i nærheten av landsbyen vår var de høyeste i verden. I Blantyre fikk jeg vite om eksistensen av isbreverdener i nord, av den rettferdige krigen som der ble ført på og under isen, det sveitsiske sovjetmenneskets broderlige strid for en rettferdig verden, fri for rasehat og utbytting.

I mine giftige drømmer så jeg riktignok ofte glasset med gresshoppen bli knust og følte stetoskopskivens kulde mot huden på venstre side av brystet, der ikke noe hjerte lå gjemt. Det fikk meg til å skjelve over hele kroppen, en følelse av kvalme kom alltid over meg, det var som om noe ble født ut av meg, som om noe løsnet eller skallet av, det var som et hamskifte innenfra.

Da vi etter mange år på akademiet, da lite og mye skjedde på samme tid, ble offiserer, ble de av oss som hadde utmerket seg ved vitebegjær, seighet og en viss eleganse i sitt vesen, tatt med på en manøverøvelse som ikke bare skulle simulere værforholdene i Sveits for oss, men også bringe oss nærmere vårt nye fedrelands metafysikk. Turen gikk til Kilimanjaro, et fjell hundre verst nordøst for Blantyre. Den første delen av strekningen tok vi et tog som førte oss unge menn lenger enn vi ville ha trodd det var mulig å reise. Nesten utrolig syntes vi det var at selve Sveits lå ti ganger, nei, hundre ganger så langt borte; verdens utstrekning og våre instruktørers visdom som korresponderte med den, forekom oss uendelig.

Ute av de åpne jernbanevognene hadde vi knapt hatt tid til å raste litt ved kanten av skinnene under den afrikanske solen da en ung sveitsisk korporal førte oss til et sidespor der det sto en dresin. Opp på den! Vi klatret opp på kjøretøyet, fire, fem, seks sammen, og kjørte nordover. En kamerat slo opp en gammel, gjennomhullet paraply over hodene våre for å gi oss litt skygge. Stående på blikkstigbrett, drevet frem av egen muskelkraft, skranglet vi bortover savannen, vi drakk vann og spiste et par nsima-kuler raskt og på skift, for ikke å forsinke ferden, inntil den enorme kjeglen på Kilimanjaro endelig dukket opp ut på kvelden.

Toppen var dekket av en hvit, sukkeraktig hette som på vestsiden lyste oransje- og rosafarget i den nedadgående solen. «Se der, sveitserkamerater!», ble det ropt. Vi hevet blikket, oppover og oppover. Der oppe, på høyde med en eneste, nydelig liten sky, kretset to vannstoff-luftskip med påmalt sveitserkors langsomt og lydløst rundt fjellet, en flokk sebraer galopperte gjennom den støvete skumringen, det var et uforglemmelig, uforlignelig syn.

Dresinen ble kjørt pent inn på et sidespor på stasjonen i Moschi, uniformene børstet rene for støv etter den lange reisen. Vi meldte oss straks for stasjonskommandanten, avleverte den medbrakte postsekken fra Nyasaland, fikk tau og grove ullgensere som utrustning og klatret opp på utløperne av Kilimanjaro neste morgen. Savannen lå deretter stille og gyllen under oss.

Ferden gikk først gjennom tett regnskog med grønne trestammer som hele tiden stakk spøkelsesaktig opp gjennom evige tåkebanker og så ut til å sperre veien for oss. Brunt flettverk av lav hang dryppende ned i skyggeaktige flak. Veien foran føttene våre var full av gjørme og fuktig, kald leire, vi sank ned til opp på leggen, det rant vann ovenfra, klasket ned på de nedhengende bladene og fuktet billene, som skyndsomt prøvde å komme seg vekk foran skrittene våre. Time etter time steg vi rolig oppover. En lukt av mugg og forråtnelse fylte luften, det var som om vi steg opp gjennom et vassaktig dødsrike. En kamerat bøyde seg for å ta bort iglene fra beina sine med hånden, de hadde suget seg fast ovenfor støvlene. Vi så nedover oss selv, og faktisk var vi alle angrepet av de slimete, hermafroditiske dyrene.

Vi var sveitsiske offiserer, leende skar vi blodiglene løs fra beina med knivene, men på en kamerat hadde en igle krøpet ubemerket inn i neseboret under marsjen. Da han merket det, begynte han å skrike og klarte ikke å slutte. Vi la ham på et teppe og holdt ham fast i skuldre og bein, med tommel og pekefinger trakk jeg i enden av ormen som stakk ut av nesen hans, han skrek at vi skulle slutte, han hadde store smerter, jeg grep til kniven, tok spissen av eggen mellom tommel og pekefinger, dro og dro i iglen, den løsnet, men mothakene på hodet rev med seg litt kjøtt fra det indre av kameratens nese, iglen fløy i en blodig, elliptisk bane tilbake til urskogens organiske helhet, og mens allerede de neste ormene, forbausende hurtig for deres størrelse, krøp opp på vårt lille tableau vivant, lettet tåken et øyeblikk, solen brøt igjennom, og sikten ble fri mot en slette med treløse klipper over oss, lysebrun, krystallinsk rullestein så langt øyet rakk, så var den flattrykte toppen av fjellet å se ved enden av flaten. Der, der oppe var dette hvite vannet, snøen, den evige isen som dekket hele Sveits. Måpende sto vi foran synet, snart ville vi kunne berøre det med våre egne hender, det store, kalde hvite.

Da mothakene i det fjernede iglehodet inneholdt en gift som hemmet levringen, bandt vi en bomullsklut foran ansiktet på den blødende kameraten og marsjerte videre sammen, mange verst, hele tiden oppover mot snøen. Vi forlot den fuktige tåkesonen og gikk nå på et sakte stigende underlag av småstein; det ble stadig vanskeligere å puste, som om oksygenet var blitt suget ut av luften. Og da vi tidlig på ettermiddagen den andre dagen, mens vi hikstende og fremoverbøyd hostet opp gulhvitt slim for hvert tiende eller tyvende skritt, sto på vestskråningen av Kilimanjaro, oppdaget vi rett foran oss, snublende nær, for første gang i vårt liv hvordan det føltes, dette organiske og uendelig efemerte, noe som sveitserne kalte snø. I Nyasaland fantes det ikke noe ord for det siden det ikke eksisterte. Vi grep etter det, vi slikket på det, vi spiste det, vi tråkket støvlene ned i det og så sporene våre, vi kastet det på hverandre, leende laget vi løver og svevende kuler og krokodiller og overdimensjonerte peniser av det. Vi var sveitsere. Fugler skrek i tåken under oss, vi var som dem.