STINE PILGAARD

MIN MOR SIER

Oversatt fra dansk av Erlend Loe

Originaltittel: Min mor siger

© Stine Pilgaard

og Samleren/ROSINANTE&CO, København 2012

© Pelikanen forlag AS 2015 (norsk utgave)

www.pelikanen.no

Omslag: Asbjørn Jensen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93237-51-8 (ePub)

ISBN: 978-82-93237-33-4 (trykk)

Til
Elsebeth Cecilie Pilgaard

En stor takk til min venn, Asger.
En spesiell takk til dd.

Første del

Hvor en ung kvinne snakker mye i telefon og søker tilflukt i sin fars prestegård, mens hun oppdager at hun er nært beslektet med sjøhesten.

Min mor syns jeg skal besøke henne i sommerhuset nå som jeg har ferie. Det er vanskelig å komme seg til Amtoft uansett hvor i landet man befinner seg. Man må ta tog og deretter skifte buss opptil flere ganger og alle disse kjører bare én til to ganger om dagen. Jeg hater blå busser, sier jeg. Hat er et sterkt ord, sier min mor. Jeg sier at det er sinnssykt å investere i et sommerhus i Amtoft hvis man ønsker kontakt med familien i ferier og høytider. Hun snakker om Limfjorden og den fredelige naturen. Jeg sier at krabbene i Limfjorden faktisk er kjent som de mest aggressive i hele Danmark. Mor kaller meg lille skatt og mener jeg er negativ. Jeg sier at jeg bare refererer informasjon om dårlige bussforbindelser og krypdyr i Danmark. Skalldyr, roper min mors mann i bakgrunnen. Jeg sier at krabber vel kryper mer enn de skaller, og at kjæresten min er dyrepasser, så den slags vet jeg antakelig best. Hun trener jo sjøløver og ikke krabber, sier min mor. Jeg tenner en sigarett. Min mor sier at det finnes noe som heter Reiseplanlegger på internett, og at jeg virkelig bør forsøke å finne et ruteforslag. Jeg sier at jeg kjenner Reiseplanlegger godt. Hun begynner å stave det. Jeg sier at jeg klarer å stave Reiseplanlegger. Dot dk, roper mannen hennes. D-O-T, sier min mor. Jeg trekker pusten. Moren min er redd for at jeg aldri skal finne veien til Amtoft. Hun snakker om stedsansen min, om hvordan det er utrolig at man kan ha så lite fornemmelse av retning og rom. Jeg spør om hun syns jeg er god til noe overhodet. Nå sier hun at jeg faktisk snakket helt rent allerede da jeg var halvannet år. At jeg ikke kunne gå før jeg nesten var tre, er en annen side av saken. Litt pinlig i mødregruppen, men man elsker jo barna sine uansett hvordan de er, sier min mor. Helsesøsteren hadde aldri før sett et mindre motorisk barn, sier hun. På et tidspunkt trodde hun nesten at jeg var utviklingshemmet. Jeg sier ikke noe. Nå er det jo ingen skam å være litt tilbakestående, rent motorisk, sier min mor, og i dag har du jo ingen problemer med å gå, tenk på de som har muskelsvinn. De får i det minste overskuddet fra Grøn Koncert, sier jeg. Min mor forteller at hun er i ferd med å lese en fantastisk spenningsroman. Det høres spennende ut, sier jeg. Min mor sier at jeg er snobbete, virkelige snobbete, og hvis jeg absolutt må være så elitær, bør jeg holde opp med å høre på Shu-bi-dua. Man må være konsekvent. Jeg sier at jeg kanskje bør holde meg vekk fra Amtoft. Men lille venn, hold opp, sier hun og ler. Hun tenkte vi kunne kose oss med å planlegge 60-årsdagen hennes. Hun snakker om innbydelser og bordplan og blomsterarrangementer. Det er nesten et år til, sier jeg. Ti og en halv måned, sier min mor. Det er lenger tid enn det tar fra man blir unnfanget til man blir født, sier jeg, vi rekker det nok. Du er som faren din, sier min mor, alltid ute i siste liten. Hun vil gjerne at jeg skal ringe fra Aalborg, så vi kan bli enige om hvilket tog jeg skal ta. Jeg sier at jeg har reist rundt i India alene i et år, så jeg får det nok til. Hun sier at man ikke kan sammenligne India og Amtoft sånn uten videre. Jeg sier at hun kanskje har rett. Det har som regel mødre, sier min mor.

Før jeg smeller døren igjen bak meg, skriker jeg at hun er i ferd med å begå sitt livs tabbe. Muligens, sier hun, men det er ikke noe annet å gjøre. Det er alltid noe annet å gjøre, sier jeg. Jeg har ikke lyst til å gjøre noe, sier hun, jeg er ikke glad. Man kan ikke være glad hele tiden, elendigheten er et livsvilkår, roper jeg, har du aldri lest Camus. Hun snakker om at vi er to forskjellige steder i livene våre. Jeg sier at vi er på nøyaktig samme sted, at jeg står rett foran henne i stuen vår, at hun må slutte å bruke rommetaforer. Husk å trekke pusten, sier hun og gir meg astmasprayen min. Jeg spør henne om det handler om barn. På en måte, sier hun. Okay, sier jeg, greit nok, så får vi et barn. Jeg slår ut med armene og kommer i skade for å feie en plante i gulvet. Det oppstår en revne i urtepotten. Patina, sier jeg, det er in nå, ting behøver ikke å ha en polert overflate, det skal være rustikt. Mens hun feier opp jorden fra gulvet, sier hun at jeg ikke er klar til å få barn. Faktisk føler jeg meg enormt klar, jeg kjenner virkelig min biologiske klokke, sier jeg. Hun sier at det ikke bare er det, at det også handler om aldersforskjellen mellom oss. Herregud, sier jeg, ti år, det har man sett før, hundre ganger verre, jeg kunne nevne i fleng, Simon og Janni Spies, Josef og jomfru Maria, jeg kunne ha fortsatt, sier jeg fordi jeg ikke kommer på flere. Dette handler om oss, sier hun. Ulrik Wilbek har skrevet en bok som heter Ulikhet gjør sterk, sier jeg, den burde du lese. Hun sier at den handler om håndball og ikke om parforhold. Teamwork er teamwork, sier jeg. Ti stille, sier hun. Jeg spør når hun begynte å sette grenser. Hun sier ingenting.

Jeg sitter i min fars stue. Jeg ser over mot kirken der han jobber. Når han kommer hjem, ser han trøtt ut. Han skulle ønske midnattsgudstjenesten lå på et annet tidspunkt, sier han. Jeg har satt på en LP med Pink Floyd. Hey you, would you help me to carry the stone, open your heart, I’m coming home, synger jeg og lager en trakt med hendene foran munnen. Min far klapper meg på hodet og skrur lyden litt høyere. Jeg sier at hun må bli hos meg, at jeg ikke er typen man forlater. Min far brummer og setter seg på stolen overfor meg, han ser rundt i stuen. Klærne mine ligger i svarte sekker og jeg har hengt opp en plakat av Karen Blixen, på det stedet hvor hans Asger Jorn pleier å henge. Min far åpner en flaske vin og setter to glass på bordet. Jeg sier at hun faen ikke forstår seg på kvalitet eller kvinner eller noe som helst. Han ser skrekkslagen ut og ser ut som en som tenker åh, nei, den gråter, og han griper etter en kortstokk. Han kremter og sier at jeg må se det som en sjanse til å gjøre noe jeg ikke har hatt mulighet til før. Jeg sier at jeg vil være narkoman og prostituert i Berlin, at jeg vil skrive en bok om elendighet og smerte, akkurat som Christiane F. Han deler ut syv kort til hver og skriver navnene våre på et stykke papir. Såså, sier min far, nå spiller vi 500. Jeg sier at hvis det skal være på den måten kan jeg for eksempel gå å drukne meg. Så lærer hun kanskje. Han sier at drukningsdøden er den verste og vinner i andre runde, men det er jo enkelt når man har tre jokere. Jeg stirrer rasende på stikkene hans. Han heller mer rødvin i glasset mitt. Min far sier at alt har en slutt. Jeg drikker rødvinen i tre slurker, og sier stygge ting om kvinner mens jeg deler ut kort. Han gir meg rett i betraktningene mine. Denne gangen vinner han først etter tredje runde mens jeg sitter med 135 minuspoeng. Min far ser litt redd ut. Han snakker om strategi og det med å satse og viktigheten av ikke å sitte og vente på ett bestemt kort. Jeg ser ut av vinduet. Han blander kortene og sier at det ikke er for å gi meg gode råd. Altså om parforhold. Han snakker om prioriteringer og kompromisser og om ikke å ta hverandre for gitt. Jeg gjør ham oppmerksom på at han selv har vært gift tre ganger. Det har Kingo også, sier min far. Han gripes av sine egne ord og snakker spontant om gåturer i skogen, små oppmerksomheter i hverdagen og åpenhet, det er det viktigste, sier min far, åpenhet. Jeg nikker mens han vinner for tredje gang, og det mest ydmykende er det unnskyldende uttrykket hans. Han tenner sigaretten min og heller mer vin i glasset. Har du ikke noen oblater, sier jeg. Jeg ser på flyttekassene som står stablet i stuen. Han snakker om det å være ung, sier at hans konfirmanter også virker rotløse. Tine Bryld inntar kroppen hans på en måte som gjør meg nervøs. Jeg legger ansiktet i hendene mine. Han stryker meg over håret. håret og jeg føler meg som en hund. En av dem med melankolske øyne, den fra syltetøyreklamene fra Den Gamle Fabrik. Jeg ser på ham og spør hvilken hund jeg hadde vært hvis jeg var en hund. Han ser forvirret ut og sier at det er jeg jo ikke. Jeg sier at den slags kan man aldri være sikker på, og han gir meg rett og sier at jeg antakelig ville ha vært en labrador. Jeg ser på ham at han vil jeg skal spørre hvorfor. Hvorfor, spør jeg. Fordi det er min yndlingshund, sier han og smiler. Jeg går ut ifra at dette er et slags kompliment, og labradoren lunter ut av stuen, etterfulgt av Tine Bryld, og så er det bare han og meg igjen. Jeg sier at alt jeg tar i går i stykker. Han ser forskrekket på rødvinsglasset i hånden min. Jeg ser på ham. Han er en virkelig god far, jeg vurderer muligheten av at han blir betalt av staten for å holde ut med meg, om det finnes et handikaptillegg til spesielt utsatte foreldrepar. Han sier at det ikke er slik det fungerer, at man alltid elsker sine barn. Han nynner litt og ser forventningsfullt på meg. Jeg gjenkjenner noen toner fra Den gamle gartners sang. Det er noe med å slippe inn lys og glede.

Min mor har nettopp kommer hjem fra sommerhuset. Hun vil gjerne vise meg et lysbildeshow fra Amtoft. Jeg vet godt hvordan sommerhuset ditt ser ut, sier jeg. Her sitter jeg ute i hagen, sier min mor og peker på et bilde. Er det sant, sier jeg. Og her griller vi på stranden, sier min mor. Hun viser meg et bilde av mannen sin som står og smiler mens han snur en biff. Aha, sier jeg. Det er noe i veien, sier min mor, jeg hører det på stemmen din. Jeg rister på hodet og ser bort. Man kan aldri skjule noe for sin mor, sier min mor. Øynene hennes skinner, og hun ser ut som en detektiv som skal til å oppklare en mordgåte. Jeg egner meg bare ikke så godt til parforhold, sier jeg langsomt. Min mor sier at det er typisk for enebarn, at jeg kanskje fikk for mye oppmerksomhet som liten. Vel, sier jeg. Hun klapper meg på kinnet. Jeg har flyttet inn i prestegården, sier jeg. Er du veldig ulykkelig, spør hun. Jeg nikker. Nå ser min mor også ulykkelig ut. Kan du ikke snakke med legen din, spør hun. Han kan vel heller ikke overbevise henne om at hun er kvinnen i mitt liv, sier jeg. Min mor spør om jeg har blitt fatalist og sier at den eneste ene ikke finnes. Det er en sosial konstruksjon, sier hun, og snakker om filmindustrien og Interflora og hva skulle de ellers leve av. Min mor begynner å regne ut nøyaktig hvor mange danske borgere jeg potensielt kunne inngå i parforhold med. Hun deler antallet kjærester jeg har hatt på de årene jeg har levd siden jeg ble seksuelt aktiv. Det er cirka 1,5 om året, sier hun, hvis man teller med araberen. Det fins massevis av andre, sier min mor. Hun nevner personer fra nettverket mitt, navn på venner hun har hørt meg omtale og foreslår også et par berømtheter som hun mener kunne ha noe for seg. Hun har alltid syntes at prins William virker så tiltalende. Han har nettopp giftet seg, sier jeg. Kate er en døgnflue, sier min mor, hun går i ett med tapetet. Jeg sier at jeg nekter å sitte og diskutere hvorfor jeg ikke er gift med prins William. Det handler om innstilling, sier min mor, det gjelder å være åpen. Det høres ut som om du holder på å selge en leilighet, sier jeg, du er arbeidsskadet, hvorfor må alt du sier høres ut som slagord. Det er livserfaring, sier min mor. Hun spør hva jeg har tenkt å gjøre nå. Gå i hundene, sier jeg, eller i kloster, muligens i Himalaya-traktene. Det går ikke, sier hun, du eier jo ikke stedsans, tenk på hvor vanskelig du syns det er å komme til Amtoft, du finner aldri veien til Himalaya. Far og jeg blir nødt til å lete etter deg med Interpol og Tore på sporet og jeg vet ikke hva. Hun himler med øynene. Og du vet hvor langsom din far er, sier hun, vi ville komme for sent til alle fly og drive hverandre fra vettet før vi kom til Kastrup. Hun sukker og sier at det er et eneste stort rot. Nå rakner bordplanen til bursdagen min, sier min mor, hun var den eneste som klarte å snakke med tante Jette. Jeg ødelegger alt, sier jeg. Vet du hva, pus, sier min mor, jeg setter bare Jette på en bordende, kein Problem. Min mor slår av lysbildeshowet. Jeg hater når mennesker forsvinner ut av livet mitt, sier jeg. Hat er et sterkt ord, sier min mor. Hun åpner vinduet og slår på kjøkkenviften. I dag kan du godt røyke inne, sier min mor.

Det er gult på veggene i venteværelset hos legen min. Ulike landskapsplakater henger på veggen og på bordet står det solsikker i en krystallvase. Ved siden av meg står en gyngehest og to plastkasser med klosser. Jeg begynner å bygge et lite tårn på bordet. Når det ikke er flere klosser igjen, legger jeg en liten brosjyre om høysnue på toppen, som tak. Jeg kommer i skade for å dytte til en av de nederste klossene, tårnet vakler og faller og treffer krystallvasen som velter. På bordet står en etterlatt ruin, den oversvømmes av vannet som renner ut av vasen. Jeg plukker opp solsikkene og lager en liten bukett. Jeg sitter litt med blomstene i hånden og ser på glasskårene. En mann ser på meg fra borte ved resepsjonen. Han sier navnet mitt i et spørrende tonefall og rekker meg hånden. Jeg gir ham den uten solsikker i. Han presenterer seg og ber meg bli med. Jeg går etter ham inn på et kontor. Legen min setter seg på en stol overfor meg og spør hva han kan hjelpe meg med. Jeg oppdager at jeg fortsatt har solsikkene i hånden, og legger dem på bordet hans. Han henter et hvitt krus og heller vann i. Mens han arrangerer blomstene, funderer jeg på om han er i stand til å hjelpe meg med noe overhodet. Jeg tenker på en gang da jeg satt ved siden av en lege i et bryllup. Av høflighet spurte jeg om yndlingsdiagnosen hans. Etter en lengre monolog kom han frem til at det måtte være Kartageners syndrom, noe med noen cilier som var abnorme. Cilier kan være flimmerhår i luftveiene, hvisket han fortrolig. Jeg stumpet sigaretten min. Det forekom ofte hos barn som led av residiverende sinusitter, fortalte han. Jeg tenkte på sinusitter som en undergruppe av eskimoer som levde på Grønland. Jeg fortalte bordkavaleren min at barokken var en ytterst interessant periode i litteraturhistorien fordi den på mange måter foregrep postmodernismen. Han smilte belevent og sa at det kunne være interessant å gjøre en undersøkelse hvor man tok røntgenbilder av barns thorax. Jeg sa at thorax var en dinosaurart og spurte om han hadde sett Jurassic Park. Han lo innforstått henvendt til seg selv og sa at det var brystkassen, og at pasienter med Kartageners syndrom hadde situs inverses, en tilstand hvor alle organer var speilvendte. Jeg sa at nettopp speilingen var interessant. Barokkens diktere brukte speilingen som uttrykksform for å vise at verden ikke er endimensjonal. Han sa at situs inverses angivelig skyldtes cilienes abnorme funksjon allerede på fosterstadiet, i den perioden som het gastrulasjonen. Jeg nikket og sa at barokkens diktere brukte mange vanitassymboler, slik at han ikke skulle tro at han var den eneste som kunne si noe på latin. Symbolene kom ofte til uttrykk i såpebobler og pekte på forgjengeligheten i øyeblikket, sa jeg. Han så irritert på meg, men gjenvant konsentrasjonen og fortalte at ciliene ikke kan erstatte gjennomstrømningen av fostervann. Jeg sa at postmodernismens i likhet med barokkens tenkere forsøkte å fastholde livets skrøpelighet, men med et ganske annet uttrykk. Han sa det var akkurat det som kunne føre til situs inversus.

Legen min kremter og spør hvorfor jeg har kommet. Når jeg lyver er det sjelden for å unngå ubehageligheter, jeg oppfatter det snarere som en narrativ forpliktelse. Jeg snakker litt frem og tilbake om noen magesmerter, noen slags muskelsammentrekninger rundt navlen. Det gjør virkelig vondt, sier jeg. Jeg ser opp og blir fanget av det grønne røntgenblikket hans. Han ser gravalvorlig på meg og nikker rytmisk litt for lenge. Jeg får plutselig en trang til å fortelle ham all verdens hemmeligheter. Jeg sier at jeg en gang var utro mot kjæresten min, men at jeg var svært full og har angret, og at jeg aldri har lest Forbrytelse og straff selv om jeg alltid later som. I det hele tatt går det ikke så bra akkurat nå, sier jeg. Han hever øyenbrynene sine, smiler kort og nikker stille. Jeg sier til legen min at kjæresten min har forlatt meg, og at det virkelig er vanskelig for meg å gi slipp på mennesker. Jeg har en usedvanlig god hukommelse som hindrer meg i å komme videre i livet, sier jeg. Legen min sier at den bevisste overføringen av erindringer fra korttids- til langtidshukommelse skjer i det området av hjernen som kalles hippocampus. Det er det latinske ordet for sjøhest, siden dette området av hjernen har samme form. Erindring er en kreativ prosess som bygger på evnen til å gjenskape situasjoner, sier han. Det som ligner faktiske begivenheter er altså oppbygde konstruksjoner. Sier du at jeg lyver, spør jeg. Forvrengninger og ubevisste utelatelser er en naturlig del av hukommelseskretsløpet, sier han. Jeg forteller ham at Mozart som 14-åring skrev ned hele partituret til den katolske salmen Miserere etter å ha hørt den fremført av koret i Det Sixtinske Kapell. Jeg spør om noen menneskers sjøhester er større enn andres, og sier at min sjøhest muligens er gigantisk. Legen min sier at erindringer oppbevares i to ulike hjernemekanismer, avhengig av om de har et følelsesmessig innhold eller ikke. Hippocampus brukes til den bevisste emosjonelle erindringen, mens amygdalaen, som er mandelformet, er hjernens senter for implisitt erindring. Jeg sier at det må være flere sjøhester med i dette spillet. Kanskje var det ikke Mozarts mandel som var overdimensjonert, kanskje var øyenvitnene, og de kildene som senere overleverte begivenheten, så betatt av guttens musikalitet at de glemte at han kom i skade for å bytte om på noen mellomstemmer, tok en smule feil av instrumenteringen eller endret en anelse på kadensen. Jeg sier at det virker foruroligende at hele verdenshistorien avhenger av en hærskare av sjøhester som rir gjennom tiden. Alt i alt, sier legen min, er det jo slik det er. Sjøhestene har ikke noe tarmsystem, og derfor inntar de hele tiden det som fins rundt dem, helt til de faller døde om, sier jeg. Sjøhesthunnene er de verste. Som den eneste gruppen av strålefinnede fisker har de overlatt til hannene å legge egg. Ikke en gang formering får de til. Det er aldri noe som egentlig forlater kroppen deres, sier jeg, og det er akkurat slik jeg også har det. Han sier at hippocampus jo bare er et navn. Så inne i hjernen er det en sjøhest som er hersker over all erindring, sier jeg. Legen min nikker og sier at slik kan man godt uttrykke det.

Jeg banker på døren hennes en sen kveld. Hun tar et skritt til siden og peker på sofaen og ser trøtt ut. Jeg sier at jeg har flyttet hjem til min far. Hva med dine foreldre, spør jeg, de er vel glade nå. Hun sier at hun ikke har snakket med dem. Da må du jo ringe, sier jeg og rekker henne telefonen min, man må aldri gå glipp av en mulighet til å gjøre sine foreldre glade, det står dessuten i Bibelen, fjerde bud, andre Mosebok. Hun sukker og gir meg en kopp kaffe. Jeg kan levende se for meg, sier jeg, hvordan de vil danse rundt på åkrene sine og juble mot himmelen i lykkerus. Kanskje inviterer de også til fest, sier jeg, og lager en dukke som ligner på meg og brenner den på et bål. Jeg tviler, sier hun. Gi deg, sier jeg, moren din er jo så kreativ. Jeg kommer i skade for å dytte til koppen, og kaffen renner nedover skjørtet mitt. Jeg skriker, og koppen ramler i gulvet og går i stykker. Hun tar skjørtet mitt og legger et håndkle med kaldt vann på lårene mine. Tror du på alvor at de kunne finne på å holde en fest fordi vi har gått fra hverandre, spør hun. Jeg har ikke gått noen steder, sier jeg, det er du som har forlatt meg. Jeg studerer de røde flekkene på lårene mine. Hun begynner å plukke opp skårene fra gulvet. I fjor holdt de jo en eller annen merkelig festival hvor din far løp rundt med et sverd og utstøtte underlige lyder, mens moren din hadde plasthorn i pannen og underviste i folkedans, sier jeg. Det var jo bare et vikingtreff, sier hun. En ting jeg ikke forstår er hvorfor din familie alltid må spise fisk til alle høytider, sier jeg, dere er jo ikke engang fra Vest-Jylland. Dere burde spørre dere om det er et kristussymbol, sier jeg, dere sitter og spiser dere mette på Jesus. Når moren din grillet fisken så smeltet øynene, sier jeg, de dryppet ned og traff trekullet, nærmest rytmisk, du aner ikke hvor ofte jeg holdt på å kaste opp under de sammenkomstene. Hun sier at slik er det jo når noe flytende møter varme. Prøv å forestille deg hvordan det er å rengjøre grillen, sier jeg, å stå der ved vasken og skylle fiskeøyne ned i avløpet. Og så du som jobber i Zoologisk Have, sier jeg. Så snakker jeg litt om Dyrebeskyttelsen. Huden min svir. Hun henter en pose isterninger, pakker den inn i et kjøkkenhåndkle og legger den på lårene mine. Hun sier at inne i torskens øre fins det en muskel, og hvis man skjærer over den kan man helt nøyaktig se hvor lenge fisken har levd. Som årringene på et tre. Fascinerende, sier jeg. Hun fjerner isterningene og tar på de røde flekkene mine, og jeg ser at hun har lagt skjørtet mitt i varmt vann. Hun tømmer noe hvitt pulver ut i håndflaten. Har du begynt å bruke heroin, spør jeg, er det på grunn av hun narkomane som alltid har forsøkt å sjekke deg opp. Vanish Oxi Action, sier hun og sukker. Flekkene forsvinner, fargene vinner, sier jeg. Det er hvitt, sier hun, det er ikke så mye å bevare. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med meg selv, sier jeg, alt jeg tar i går i stykker, jeg føler meg som en elefant i en glassbutikk. Det er ikke noe galt med elefanter, sier hun, de er veldig kloke og har en av dyrerikets beste hukommelser. Inne i elefanten er det en sjøhest som hersker over all erindring, sier jeg. Hun legger et teppe over meg og holder meg i hånden til jeg faller i søvn på sofaen.

Monologer fra en sjøhest I

Inne i hjertet ligger en bygning, et støvet museum av knuste hjerter og tidligere forelskelser. Der fins lange, kronglete ganger og et hav av forskjellige avdelinger hvor dere står oppstilt etter årstall. Dere er levende, kritthvite marmorstatuer med lange skygger, og jeg vandrer alt for ofte hvileløst rundt og betrakter dere inngående, lik en sliten museumsbetjent som med en motvillig hengivenhet forsøker å opprettholde en viss orden. Jeg retter litt på en fransk flette, plukker et noteblad opp fra gulvet, børster et støvfnugg fra en skulder. Dere er alle fastfrosset i den posituren jeg husker best. Du med nakken bøyd bakover og lukkede øyne, blåsende i saksofonen din, og du med snø i håret midt i en latter, og du med ditt melankolske blikk og hånden strakt frem mot meg. Og du som fortsatt gråter, mens håret dekker ansiktet ditt, og du som er stivnet midt i et dansetrinn. Og du med dartpilen din i hånden og det konsentrerte mørke blikket, og du med alle dine teorier om verden, fanget i en gest som fortsatt vibrerer. Og du som i taushet oppslukes av dine egne tanker og står helt rank med et fjernt blikk og den ene foten plassert på det motsatte kneet, som om du hviler på deg selv. Og du som har Karlsvogna tegnet med skjønnhetsflekker på kinnet ditt og det alvorlige smilet i mørket, og du som sitter i skurtreskeren din, bak en fontene av flyvende korn. Jeg forsøker å lage systemer, kronologiske rekkefølger, og jeg tenker på dere som en kongerekke. Det er en avdeling for sommerforelskelsene, de som er spunnet av solskinn og rastløshet, og en for juleforelskelsene, fremkalt av snøfnugg og snaps. Andre rom er til de som kom fra ingenting, og som stadig gjør meg overrasket, og de som kom på feil tidspunkt og opptrer forskjøvet eller samtidig med andre, innenfor samme årstid eller periode. De snor seg ut og inn av rommene og vrir seg utenom kategoriene. I de tilstøtende gemakkene fins det mennesker som vil være i tvil om hvorfor de befinner seg her, utstilt på mitt museum. En distré professor fra Århus Universitet som brukte tyve år av livet sitt på å forske i leddsetninger, og forskjellige mennesker jeg har sett på bussholdeplasser eller møtt i trappeoppganger. De uvitende enveisforelskelsene bygget på stillferdige betraktninger og en ubegrunnet forestilling om flyktig samhørighet. Dere byttes ut og supplerer hverandre, og styrken i følelsene mine er direkte proporsjonal med kjedsomhetsnivået mitt. Det fins en VIP-avdeling, en avsides sal til de få jeg ikke engang klarer å skille fra meg selv. Dere nikker til hverandre i fortrolighet og vet akkurat hvorfor dere er samlet. Jeg har lyst til å si unnskyld til dere alle sammen, tilstå de mest besynderlige ting i en megafon en gang for alle, mens jeg venter på tilgivelse. Eller kanskje unnskylder jeg meg dempet og detaljert til hver enkelt av dere fordi jeg har stilt dere ut i en fastfrosset bevegelse som aldri lar seg rettferdiggjøre.

Jeg venter på min venninne Mulle i Den Gamle By. Vi møtes i renessansehagen. Mulles lange, røde hår flyr som en dragehale bak kroppen hennes. De oransje fregnene rundt nesen hennes gir meg lyst til å dra streker mellom punktene for å se hvilken tegning som da vil tre frem på ansiktet hennes. Hun løper mot meg og omfavner meg voldsomt, og håret hennes legger seg over ansiktet mitt så jeg ser ut på verden gjennom et oransje slør. Hva sier presten til alt sammen, spør hun. Jeg sier at han ikke sier så mye, men at vi holder på med verdens lengste omgang 500. Han har over 7000 poeng sammenlagt, sier jeg, hvorfor vinner han alltid. Mulle tar meg i hånden og trekker meg mot en iskiosk. Det er jo jeg som har bruk for suksess og oppreisning, sier jeg, hjertet mitt er pulverisert til atomer. Mulle har ikke lyst til å snakke om følelser, til gjengjeld kjøper hun sukkerspinn til meg. Hva med moren din, spør Mulle. Hun har begynt på det med prins William igjen, sier jeg. Det var vel en stund siden sist, sier Mulle. Tre og et halvt år, Mulle, sier jeg og holder tre fingre opp i luften og lager en halvsirkel med tommel- og pekefingeren på en andre hånden. Ok, sier Mulle og tar hendene mine, men hvor befinner vi oss nå. Det jeg liker best med Mulle er hennes sterke vi-følelse. Vi står i Den Gamle By, sier jeg med munnen full av lyserød vatt. Jeg sier at hun må slutte å bruke rommetaforer. Hater vi henne eller vil vi ha henne tilbake, spør Mulle. Vi hater ingen, sier jeg, det er ikke lov i min familie. Så vi skal få henne tilbake, sier Mulle. Jeg nikker. Mulle er spinndoktoren min. Vi legger en strategi, sier hun. Mulle studerer statsvitenskap og liker godt å sette ting i systemer og diagrammer. Hele verden kan settes inn i en firefeltstabell, sier Mulle, hva er det hun vil ha. Barn og den slags, sier jeg. Det er vi ikke klare for, sier Mulle. Hun får ingen barn, her står vi fast, men du må komme med noen andre utspill, sier Mulle, nå går vi til forhandlingsbordet. Hun vil også gjerne ha dyr, sier jeg, og jeg som hater dyr. Gullfisk, sier Mulle, kanskje en skilpadde, dyr som ikke sier noe. Hun vil ha pelsdyr, sier jeg. Hvis kvinnen din vil ha et dyr, sier Mulle, så blir vi jo nødt til å kjøpe et dyr til henne, hun må kjenne på kroppen at vi gjør noe for forholdet deres. Hun syns visst også at jeg bare er for mye, sier jeg, altfor mye. Vi lager en lightutgave av deg, sier Mulle, vi begynner å røyke ut gjennom vinduet, skrur litt ned på irritasjonsmomentene. Jeg tror hun syns jeg fungerer fint innenfor min sjanger, sier jeg, det er bare liksom noe annet hun er ute etter. Det er verre, sier Mulle, faktisk lammer det handlingsstrategiene våre. Jeg nikker. Det har vel vært under oppseiling en tid, sier Mulle. Jeg tenker meg om og sier at det er godt mulig at man har kunnet se det komme. Jeg håpte bare at jeg ville våkne en morgen og få lyst til alle de tingene hun drømmer om, sier jeg og piller noe sukkerspinn ut av håret mitt. Vi er jo ikke engang snart tretti, sier Mulle, barn er noe man får når man ikke lenger tror man kan utrette noe i verden, det er den siste krampetrekningen man foretar seg for å gi livet mening. Hun har bestemt seg, sier jeg, hun tar nesten aldri en beslutning og når hun endelig gjør det, kan den ikke endres. Kanskje er det uansett best slik, sier spinndoktoren min og legger armene rundt meg. Tårene mine renner ned i sukkerspinnet, det ser ut som regnvær i lyserødt snølandskap.

Jeg sier at jeg i hvert fall vil ha orgelpipene som farfaren hennes har laget. På kjøleskapet vårt henger et sort-hvitt fotografi av en gammel mann. Han står og smiler. Han har en rutet caps på hodet og en bit tre i hendene sine. Gjennom flere år har han stått og smilt til meg fra plassen sin på kjøleskapsdøren. Du kjente jo ikke farfaren min, sier hun. Noen ganger er det faktisk verre å savne noen man ikke har kjent, sier jeg, det gir en merkelig følelse av tomhet ikke å kunne plassere lengselen sin. Det var noe jeg hørte engang i et tv-program om adopsjon. Hun sukker. Jeg piller litt på orgelpipene. Du har jo alltid sagt at du syns de er stygge, sier hun. Stygge og stygge, sier jeg, nå har jeg i hvert fall lært å like dem, så det skulle bare mangle at jeg ikke i det minste fikk en av dem. Det er slik man gjør det når man flytter fra hverandre, sier jeg, man deler. Jeg sier at hun skylder meg noe, at hun har frarøvet meg tre og et halvt år av min ungdom. Tenk på alle de jeg kunne ha gått i seng med i den perioden hvis det ikke hadde vært for deg, sier jeg. Tretti i året, femti kanskje, hvis jeg begynte å gå med sminke. Da blir en orgelpipe ikke for mye å be om. Du liker jo ikke tilfeldig sex, sier hun trøtt. Du bør ikke late som om du kjenner meg, sier jeg, for det gjør du kanskje slett ikke. Kanskje har jeg skjulte psykopatiske trekk og lever et dobbeltliv som du ikke vet noe om. Hun ser ut av vinduet og sier at det tviler hun på. Jeg følger blikket hennes. Fra vinduet kan man se en liten flik av havet. Jeg spør hvorfor i helvete hun alltid skal være så udramatisk. Sånn er jeg bare, sier hun. Det er en av de tingene jeg liker best ved henne, men det sier jeg ikke. Jeg blåser litt i orgelpipene. Hun sier at farfaren hennes i det minste ville ha syntes jeg var søt. Hun sier det på en litt fraværende måte, og det er vanskelig å vite om hun tenker på meg eller på farfaren sin. Jeg syns det er en merkelig ting å si når man står og småkrangler. Småkrangler vi, sier hun. Jeg tar orgelpipene ned fra veggen og sier at jeg tar dem med hjem. Nei, forresten, sier jeg, jeg har jo ikke noe hjem. Jeg peker på orgelpipene. Hun berører armen min.

Monologer fra en sjøhest II

Inne i øret spiller et sneglehus en langstrakt symfoni. En oppsamling av melodier som er satt på repeat og spilles av som en høylytt konsert i nervebanene mine. Dere er stemmene i hodet mitt, forskjellige dialekter og språk som fletter seg inn i hverandre og snakker til meg. Århusiansk, nord-jysk, fynsk, københavnsk, hindi, norsk, italiensk og arabisk. En hes stemme, lyden fra en saksofon som ikke er hennes, eller tonene fra en klassisk konsert i en opplyst sal hvor du burde ha vært. Lyden av havet og de nakne føttene dine som danser i bølgene der Kattegat møter Skagerrak. Fingrene dine når de treffer tastaturet, den sakte lyden av penselstrøk over et lerret, stiletthælene når du går på brostein og høres ut som et haglegevær. Og du med lydløsheten din, du er et mylder av utropstegn, det er slik jeg tenker på deg, som øyne og hender og utropstegn og lydløshet. Og alle yndlingsordene deres, og de faste vendingene, metaforene deres og de stadig gjentatte poengene, pausene deres og de korte oppholdene, retorikken deres og sannhetene deres, åndedrettet deres og stillheten deres. Måten mennesker avgir lyd på når de skraper langs gulvet med en stol, kommer inn gjennom en dør, lukker et skap. Når stillheten din brytes av lange monologer og ordene som er bundet sammen av hendene dine flyr rundt i rommet. Og du med den uforbeholdne latteren din. De høye, rytmiske lydene som blir til et bilde og brer seg ut over hele kroppen din. Nakken du lener bakover, og leppene som deler seg, og øynene dine som forsvinner i små sprekker. Jeg er så avhengig av denne latteren, forteller deg de mest vanvittige historier, lyver og overdriver for å fremkalle lydene dine. Kiler deg, biter deg i øret, viser deg morsomme klipp fra gamle filmer, leser høyt lange sekvenser fra bøker, alt for at denne latteren skal fortsette i det uendelige. Fingrene dine som trommer utålmodig mot bordet, bjellene som er bundet fast i de hundre flettene i håret ditt, lyden av stemmen din når du skriker i søvne på et fremmed språk. Glassene med whisky som klirrer mot hverandre, stemmen din som knekker i sekundet før du blir hysterisk. De lange, poengløse historiene dine, de plutselige inntogene av ordkjeder og de fargestrålende løgnene som oppstår med samme hastighet som ordene uttales i. Du snakker og snakker mens historiene folder seg ut, stemmen din hever og senker seg, og det gnistrende i øynene dine og blinkene i pupillene dine avspeiler alle stemningsskift. Lyden av måten du undertrykker latteren din på, det at du kan le uten lyd. Stemmene deres når dere roper på meg, sier navnet mitt, skriker navnet mitt, hvisker navnet mitt.

Jeg sier til legen min at jeg hører stemmer. Han ser bekymret ut og snakker om ulike destruktive reaksjonsmønstre. Jeg forsøker å avlese leppenes bevegelser, og jeg prøver å gjette hva som blir neste ord. Det er en liten quiz jeg arrangerer for meg selv. Jeg er betatt av stemmen til legen min, og det er det eneste jeg tenker på i dag, også når han ikke sier noe. Jeg er hele tiden på nippet til å si det til ham, og jeg blir nødt til å tenke på andre ting, på frukt, på leketøy, på barndomsminner. Han snakker langsomt, som om han overveier hvert ord, og på tonefallet høres det ut som om han synger. Han synger om kognitive strukturer. Jeg tenker på om han lytter til innholdet i ordene sine eller om det er en remse han har lært seg, og om det er årsaken til rytmen i setningene. Legen min spør hva stemmene sier til meg. Jeg sier at de ikke snakker i setninger, men at jeg hjemsøkes av lydene fra fortiden. Legen min ser lettet ut og snakker om tinnitus. Han forteller om en defekt i de små sansecellene ved øresneglen. Det gjør at cellene begynner å sende feilsignaler til hørselsnerven. Han synger en liten sang om støyskader og arvelig hørselstap. Legen min ser på meg og spør hva jeg tenker på. Jo større lyst jeg har til å snakke med folk, jo vanskeligere faller det meg. Jeg blir klossete i formuleringene mine og får en opplevelse av at jeg snøvler. Jeg snakker ut fra en indre logikk, glemmer alle mellomleddene, og ingenting høres ut som det jeg forestiller meg. Min far har en bok om Victor Borge som heter Smilet er den korteste avstand. Jeg er skeptisk overfor smil, det er, etter orgasmen, den vestlige verdens mest overvurderte muskelsammentrekning. Jeg tror at den korteste avstanden mellom mennesker fins i en eneste uoverlagt setning som skulle ha forblitt uuttalt. Jeg tenker på at jeg er betatt av stemmen din, sier jeg.

Jeg sitter på en benk i Vennelystparken og leser når telefonen min ringer. Hei skatt, det er mor, hviner hun. Jeg legger boken fra meg. Hun sitter i Amtoft og syns jeg skal komme på besøk når jeg får høstferie. Jeg ser deg jo aldri, sukker hun. Jeg sier at hun overdriver. Hun sier at overdrivelse er typisk for kvinnene i vår familie. Overdrivelse er ikke genetisk bestemt, mumler mannen hennes i bakgrunnen. Hun sier til ham at den slags er umulig å avgjøre siden unge mennesker i dag er fullstendig likegyldige til det genetiske opphavet sitt. Jeg sier det er fordi jeg er et sunt, velfungerende menneske som etter endt oppdragelse og en utmerket barndom nå har etablert mitt eget liv. Man har alltid bruk for sin mor, sier min mor. Naturligvis, sier jeg, men tilføyer at hun bør være glad for at det er i et begrenset omfang. Jeg ser ned mot sjøen, hvor en ung mann i rullestol sitter og mater ender. Tenk hvis jeg for eksempel var utviklingshemmet eller mongoloid eller lam fra nakken og ned, sier jeg. Min mor sier at lamme mennesker saktens kan få et godt liv, og at mongoloide er søte. Jeg spør om det nå også skal være galt at jeg ikke er mongoloid. Hun sier at det som er galt er at jeg aldri kommer på besøk. Man skal aldri si aldri, sier jeg. Min mor sukker. Jeg sier hun bør prise seg lykkelig over at jeg er et normalt fungerende individ med sunne interesser og en naturlig evne til å inngå i forpliktende relasjoner. Det går visst bare så som så med de forpliktende relasjonene, sier min mor. Jeg sier at det antakelig er fordi mine foreldre ble skilt, og at jeg gjennom barndommen opplevde gjentatt omsorgssvikt og derfor har problemer med å knytte meg til andre mennesker. Det tror hun ikke. Min mor sier at jeg kommer til å savne henne når hun kun er et falmet portrett på veggen. Uten tvil, sier jeg. Mannen i rullestolen ruller stille bort fra sjøen mens fire ender følger etter ham i et lite opptog. Jeg sier til min mor at hvis hun gir meg et lite portrett skal jeg nok finne en plass til det i sollyset så det kan falme med stil.

Jeg ligger på min fars sofa og ser I gode og onde dager. Tony er ikke Tony likevel, men derimot hans identiske fetter som i 20 år har utgitt seg for å være Tony. Fetteren har holdt Tony fanget hele tiden. Man kan ikke ta noe for gitt her i verden, sier jeg til min far og tar en håndfull ostepop. De knaser og gir en gjenlyd i hodet som gjør at jeg ikke kan høre. Jeg skrur opp lyden på teven. Min fars kone hamrer litt hardere på klaveret. Man kan alltid regne med sin far, sier min far. Jeg smiler til ham. Jeg forsøker å spise ostepop samtidig med at jeg røyker. Jeg får både røyken og ostepopene i vrangstrupen. Det er viktig å komme videre, sier min far mens hans slår meg i ryggen, man må opp på hesten igjen. Jeg sier at den kan jeg hoppe opp på i morgen, men min far og hans kone insisterer på å ta meg med på konsert. Pink Floyd Project, sier min far, de er nesten like gode som de originale. Jeg sier at det ikke helt var den måten jeg hadde tenkt meg å komme videre på. Min far spør hva jeg vil gjøre i stedet. Jeg sier at jeg brutalt og uten skrupler vil redusere henne til et minne. Jeg vil føle en behersket og velvalgt kjærlighet til henne, og ønske meg sentimentale øyeblikk rundt nyttår og korte glimt av ansiktet hennes når jeg er beruset. Det er du forresten ofte, sier min far og tenner pipen sin. Hun vil dukke opp i erindringen min på like fot med andre begivenheter, og jeg skal si at det som ikke slår oss i hjel gjør oss sterkere, og folk rundt meg vil gi meg rett og tenke at jeg virkelig håndterer tingene fornuftig, sier jeg. Lykke til med det, sier min fars kone. Jeg vil si at man selv er herre over om man vil være lykkelig, og at man skal nyte sin ungdom, og jeg vil si det med samme selvfølgelighet som man sier prosit når noen har nyst, automatisk og av ren og skjær vennlighet, sier jeg. Det høres ut som en god plan, sier min far, men i mellomtiden kan du jo uansett godt dra på konsert. Min fars kone slår av teven og klapper meg på kinnet og sier at jeg trenger å komme meg litt ut.

Jeg står et stykke fra min far og hans kone og ser hvordan de med simultane bevegelser gynger i takt med musikken. En ung mann nærmer seg og spør om jeg har lyst på en øl. Min far retter seg opp og kommer over og gir ham hånden. Den unge mannen spør om å få sette seg ved siden av meg. Min fars kone sier ja. Den unge mannen sier at jeg har vakre øyne. Min far nikker. Jeg sier at hans bemerkning er utroverdig, mørket tatt i betraktning. Min far smiler til den unge mannen og trommer på glasset sitt med tre fingre. Min fars kone prikker meg i siden og sier at den unge mannen virker hyggelig. På en måte liker jeg at hun ikke engang hvisker. Dette er en mann, sier jeg. Det er et menneske, sier min fars kone, er du ikke humanist. Alle humanister hater mennesker, sier jeg, det er bare ideen de liker. Den unge mannen smiler forvirret. Jeg håper han er veldig beruset. Han trekker meg litt unna mens han sier at foreldrene mine er sporty. Veldig sporty, sier jeg. Han spør om jeg har lyst til å drikke en kopp kaffe med ham en gang i neste uke. Den unge mannen sier at han ikke har suspekte baktanker. Jeg sier at det er suspekt å si at man ikke har suspekte baktanker. På samme måte som man ikke kan si artikulere uten å artikulere, sier jeg. Min far kremter og sier at jeg alltid har vært veldig interessert i språk. Min fars kone sier at det ikke kan skade å drikke en kopp kaffe. Jeg sier at jeg en gang hørte om en som ble kvalt av kaffe fordi han fikk det i vrangstrupen. Min far sier at den slags skjer virkelig sjelden. Men likevel, sier jeg, hvis uhellet er ute.

Den unge mannen ringer meg etter et par dager og sier takk for sist. Han sier at det var hyggelig og at han gjerne vil lære meg bedre å kjenne. Det tror jeg faktisk ikke at du vil, sier jeg langsomt. Jeg hører en alarmklokke ringe. Jeg sier jo ikke at jeg aldri har lyst til å flette håret mitt og ta på meg blomstrete forklær. Jeg tenker at jeg ville passe ham hvis han ble syk, som Florence Nightingale. Jeg ville lage te og kjøpe blomster og mentolsigaretter selv om han ikke røyker, og si at nikotin bedøver flimmerhårene i halsen og kan kurere hoste. Jeg ville grille med ham i hagen om sommeren, og han ville si jeg elsker deg med jevne mellomrom når det var passende for situasjonen, og jeg ville si fysjameg som det regner i dag eller vet du egentlig hva klokken er. I særlig sentimentale stunder ville jeg føle en trang til å føde ham en masse barn. Jeg ville knuse sandslottene deres når vi var på stranden, mens jeg lo hest og frarøvet dem barnetroen deres ved for eksempel å skrike at julenissen ikke fins. Og barna mine ville lage underlige ting til meg på sløyden og pakke dem inn og gi meg som julegave med skinnende øyne, og jeg ville si, hva skal vi med flere gryteunderlag, det er rett og slett for borgerlig, bordet tar ikke skade av noen flekker, patina. Jeg ville glemme å smøre matpakker og han ville sende bud etter en kvinnelig au pair fra Øst-Europa, som sikkert het Milagros, og som barna etter et par uker ville begynne å kalle for mor. Og på foreldremøtene ville jeg kjede meg grusomt og beklage meg over røykeforbudet, og han ville bake en squashkake og være aktivt medlem av foreldrerådet og holde meg i hånden, mens jeg ville bli upassende og begynne å se på bryster. Jeg ville flørte uhemmet med foreldrene til barnas lekekamerater, og si skal vi ikke ta et glass vin mens de leker, og når han kom hjem ville vi ligge og rote rundt på sofaen. En søndag formiddag ville jeg forlate dem alle sammen. Han ville være knust og Milagros ville se det som sitt livs sjanse for å få permanent oppholdstillatelse og etter et års tid ville de gifte seg. Jeg ville gå til rettssak og si at han var upålitelig og antyde at Milagros var sprøytenarkoman. Jenter fra Øst-Europa, vet dere, og jeg ville bli tilkjent foreldreretten øyeblikkelig. Jeg ville drikke meg i hjel mens barna ville ende sine dager på en institusjon. Han sier navnet mitt i telefonen. Jeg bryter forbindelsen.

Monologer fra en sjøhest III

I mellomgulvet er det et diskotek. Dere danser rundt på de nederste ribbeina mine og lener dere mot virvelsøylene mine mens dere konverserer med en drink i hånden. Kanskje deler dere anekdoter og sier ja, man merket godt at hun var enebarn, det ble hun alltid sur av at jeg sa, ja vel, så du fikk også bare bøker i bursdagsgave, ja, Tove Ditlevsens samlede, den har jeg også. Kom de av dere som var samtidige til å slåss, eller kom dere til å danse tango og lene dere mot hverandre i tillit fordi dere alle hadde vært utsatt for meg? På samme måte som folk som er vitner til trafikkuhell eller har kjempet i samme krig er venner på livstid. Eller kom dere til å snakke om meg med overbærende vennlighet, slik man snakker om døde? Kom det til å være viser på rim eller små sketsjer? Ville dere av sentimentale grunner drikke gin og tonic og danse til danske åttitallshits, vi har satt oss på tvers i ditt indre univers. Likevel vet jeg godt at dere kom til ende opp med å sitte og høre på Bob Dylan eller Leonard Cohen eller Miles Davis eller hva det nå var dere alltid fablet om, for de fleste av dere tar musikk veldig alvorlig, og dere ser veldig alvorlige ut når dere sier at dere tar musikk veldig alvorlig, og det er så lett å lage en hit. Dere kom til å snakke om musikaliteten, tidløsheten, poesien og le en hes, elitær latter og snakke med hverandre om det frustrerende ved at jeg aldri forsto det. Jeg tenker på om dere ligner på hverandre, både dere som hadde meg i korte glimt og dere som mere var langvarige besettelser. På en måte måtte det bli en merkelig fest, for de fleste av dere snakker vesentlig mindre enn meg. Alle kom til å gå litt rundt i sirkler og vente på at noen skulle starte en samtale, og dere kom til å savne meg helt i starten, som en irrelevant bakgrunnsstøy eller som musak i et supermarked. Det verste kommer selvfølgelig til å være når dere begynner å sammenligne bunkene av kjærlighetsbrev og oppdager at det er omtrent det samme som står i dem alle sammen, og ikke en gang alltid på forskjellige måter, i utvalgte passasjer er det faktisk copy paste. Jeg tenker på hvor mange som kommer på denne festen og frykter at vi kanskje nærmer oss hundretallet. Noen av dere gjør meg fortsatt glad, andre gjør meg fortsatt vemodig og noen få gjør meg rasende, der dere spaserer rundt til rytmene i mellomgulvet mitt. Nervetråder av girlandere trekkes opp til den sentrale sceneplaten hvor hjertesekken sitter. Tausheten deres opphører hurtig, flaskene med gin tømmes hurtig, dere synger karaoke med armene rundt hverandre. Respect, synger dere, og I will Survive, og dere føler dere sterke og uovervinnelige, for inne i hjertesekken er det en diskokule, og dere raver rundt i det flimrende lyset mens dere danser boogie woogie som et sammensurium av utflytende farger, og til slutt kan jeg ikke skjelne dere fra hverandre.

Jeg ligger i min mors hage. Bladene flyr rundt i luften og legger seg kortvarig til ro på fortauet, som en brunprikket rød løper. Min mor tripper omkring og flytter store fjell av farger rundt på gressplenen mens hun nynner. Kan du ikke skrive et bursdagskort til tante Jette, sier min mor. Jeg reiser meg og tar en sigarett. Min mor vifter røyken vekk med voldsomme bevegelser selv om jeg ennå ikke har tent den. Hun snakker om min tante Jette som vil bli utrolig glad for et bursdagskort. Min mor sier at hun har det på samme måte selv, hun har jo faktisk også bursdag snart. Åtte måneder, sier jeg, du høres jo ut som et lite barn. Min mor minner meg på alle de bursdagskortene min tante har sendt meg opp gjennom årene. Jeg sier at bursdagskort ikke fungerer som argumenter. Men likevel, sier min mor. Jeg sier at jeg godt kan huske bursdagskortene, de var alltid fylt med endeløse beskrivelser av fuglene på terrassen til min tante. Min mor sier at når man ikke har barn, må man finne noe annet å engasjere seg i. Det kan man jo også gjøre selv om man har barn, sier jeg. Min mor snakker litt om min tante, hun innrømmer at hun kanskje er litt merkelig. Jeg sier at det ganske riktig var noe sykelig over de fuglene, at jeg hater bursdagskort om fugler og fugler i det hele tatt. Min mor sier at hat er et sterkt ord. Hun snakker videre om barnløse, ensomme kvinner og jeg sier at jeg skal skrive et bursdagskort til min tante. På kortet skal det være et stort bilde av en fugl, og i stedet for flagg, skal jeg tegne fugler på konvolutten, og inne i den skal jeg legge en død fugl, slik den italienske mafiaen gjør, sier jeg. Nei, nå er du vulgær, skatt, sier min mor. Det var fisk, roper mannen hennes ut gjennom kjøkkenvinduet, de sendte døde fisker. Jeg har aldri likt fisk, sier min mor. Det er et Kristussymbol, sier jeg. Min mor sier at jeg høres ut som min far. Hvorfor må du alltid være så spesiell, skatt, spør min mor. Jeg er i det minste ikke vegetarianer, sier jeg. Nei, du spiser så usunt, sier min mor, du har et bekymringsfullt forhold til mat. Jeg sier at mat er et sterkt ord. Min mor sier at man alltid elsker sine barn, uansett hvordan de er. Jeg sier at den slags utsagn er forbeholdt mødrene til kriminelle og narkomane. Hun sier at røyking også er en form for narkomani.

Mulle og jeg sitter og drikker øl på Traktørstedet i Den Gamle By. Min mor sier at jeg syter, det gjør jeg vel ikke, sier jeg. En anelse, sier Mulle, du har et spesielt talent når det gjelder å kringkaste lidelsene dine ut til verden. Vrøvl, sier jeg. Det var det samme da vi var små, sier Mulle, du lagde alltid voldsomme scener når du skulle ta av et plaster. Mulle begynner å fjerne et imaginært plaster fra kneet sitt. Du tok forsiktig tak med fingerspissene ytterst på kanten og gjorde minuttene lengre enn de var mens du trakk tiden ut i takt med at plasteret trakk huden med opp i små forhøyninger, sier hun. Au, au, verden er ond, klynker Mulle med babystemme og gnir seg på kneet. Hvert eneste lille hår på huden rev seg langsomt løs, og du gjorde så mange stopp i bevegelsen som mulig for å nyte den langtrukne smerten, sier Mulle, og så proppet du deg med sjokolade for å bli glad igjen. Og min mor forsøkte å finne noen som ville adoptere meg, sier jeg. Mulle peker på seg selv. Jeg river alltid plaster av i ett rykk, sier Mulle og vifter med fingrene i luften, så er den saken ute av verden. Det er akkurat derfor du har et enklere liv, sier jeg. Det var det samme med tannfeen, sier Mulle. Er det nødvendig å fortsette å referere til slike vesener som om de fins, sier jeg. Vi andre bandt en fargerik tråd i melketennene våre og rev dem ut, sier Mulle, boms. Hun river i fortannen sin. Vi la dem tillitsfullt i et glass ved siden av sengene våre og ventet på tannfeen og en ny fortann, så enkelt kan livet være, sier Mulle. Jeg var altfor begavet til å vente på den slags, sier jeg. Du var desillusjonert i en alder av fem år, sier Mulle. I flere måneder gikk du rundt og kjente på den løse tannen med tungen og følte de få trådene av tannkjøtt som fortsatt holdt den fast i munnen. Au, au, Mulle, jeg dør, vræler Mulle med babystemmen sin. Jeg er ikke sånn i dag, sier jeg, jeg møter livets utfordringer med hevet hode. Det er bare fordi du ikke har flere melketenner igjen, sier Mulle. Til gjengjeld har jeg et knust hjerte, sier jeg og peker på brystet mitt. Det er det ingen som er i tvil om, sier Mulle.

Jeg ringer henne midt på natten. Hun er ute. Det syns jeg er interessant, sier jeg, for du har jo ikke hatt lyst til å gå ut på to år. Jeg sier at jeg trodde folk over tretti drev med parmiddager og snakket om takrenner og huslån og epiduralbedøvelser. Noen er antakelig litt desperate, eller hva, sier jeg. Hun er ute med Lykke. Lykke har vært narkoman, sier jeg. Lykke er overhodet ikke noe for deg. Vi er bare ute og tar en øl, sier hun. For øvrig syns jeg det er temmelig misvisende å hete Lykke når man har så mange problemer, sier jeg, tenk deg å hete Lykke og gå på lykkepiller, det er helt meta. Lykke på lykke. Hun sier at det kunne jo ikke foreldrene vite da de skulle finne et navn til henne. Hun trekker pusten. Jeg vet det irriterer henne at hun i det hele tatt har gått inn på denne diskusjonen. Jeg sier at det er jo ikke slik at det ikke er lov å gå til numerolog å finne noe mer passende. Jeg foreslår Lizzy. Jeg kan høre at en kvinne ler høyt i bakgrunnen. Hun er dessuten kjedelig, fullstendig blottet for fantasi, sier jeg, det er nærmest beroligende at hun har gått på stoff, det viser da en form for initiativ, en sunn nysgjerrighet om man vil. Vi spiller bare yatzy, sier hun og høres trøtt ut. Hun spør hvordan jeg har det. Jeg sier at det er morsomt at hun spør, at jeg ikke har det så godt fordi kjæresten min har kastet meg ut og i øyeblikket forsøker å sjekke opp en fantasiløs narkoman. Spiller yatzy med en fantasiløs narkoman, sier hun.

Legen min ser forskrekket ut når han betrakter nesen min neste formiddag. Det er verst med nesen, sier jeg. Stemmen min høres nasal ut. Han tar på nesen og hevder at den er brukket. Han sier at smerten sannsynligvis skyldes et slag mot neseroten. Eller den bankende rytmen i alt jeg lengter etter, sier jeg. Han spør hvordan det skjedde. Jeg mumler noe om en narkoman. Han ser alvorlig på meg og spør om jeg har meldt det til politiet. Kanskje var det min egen skyld, sier jeg. Legen min blir plutselig faderlig og snakker om at det er typisk for ofre å klandre seg selv. Han spør om det skjedde i forbindelse med et ran. På en måte, sier jeg, hun forsøkte å sjekke opp kjæresten min. Legen min lener seg tilbake i stolen og ser lenge på meg. Jeg betrakter gulvteppet hans. Det er blått med røde striper. Legen min spør om det ikke var slik at kjæresten min hadde forlatt meg. Det er vel et definisjonsspørsmål, sier jeg, det er sjeldent det bare fins ett svar. Jeg snakker litt om sosialkonstruktivismen. Legen min sier at man tross alt ikke kan tvinge folk til å være en del av et kjærlighetsforhold hvis de ikke ønsker det selv. Mennesker vet ikke alltid hva som er best for dem, sier jeg, tenk på folk som drikker seg i hjel, eller røykere som langsomt ødelegger lungene sine. Han hever øyenbrynene sine og sier at det uansett fins noe som heter selvbeherskelse. Nesene fins, sier jeg, nattskyggen fins, nattsiden, navnløshetens kåpe fins. Han spør om hun meldte det til politiet. Jeg rister på hodet. Han smiler litt og sier at jeg kanskje var sinnssyk i gjerningsøyeblikket. Eller kanskje bare i øyeblikket, sier jeg. Han klapper meg litt på nesen og sier at den behøver ro.