BEN MARCUS

Flammealfabetet

Oversatt fra engelsk av Erik Lodén

Originalens tittel: The Flame Alphabet

© Ben Marcus 2012

Published by agreement with Ulf Töregård Agency AB

© Pelikanen forlag AS 2015 (norsk utgave)

www.pelikanen.no

Omslag: Asbjørn Jensen

Cover design: Peter Mendelsund

Redaktør: Eirik Bø

Oversetter: Eirik Lodén

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93237-67-9 (epub)

ISBN: 978-82-93237-24-2 (trykk)

Denne utgivelsen er utgitt med støtte fra Solbakken AS.

Gjennom sin støtte til Pelikanens utgivelser av oversatt litteratur ønsker Solbakken AS å bidra til å gjøre viktige litterære stemmer tilgjengelige for norske lesere og samtidig sørge for et større mangfold i utvalget av litteratur på norsk.

Til familien min Heidi, Delia og Solomon

1

1

Vi dro av gårde i skoletiden for at Esther ikke skulle se oss. I reisevesken jeg pakket da min kone Claire omsider, i grålysningen, falt i søvn inntil den dobbeltboltede soveromsdøren, hadde jeg en feltkikkert, lydavvisende tekstiler og nok sammenrullet skumplast til å skjule to voksne. Over dette pakket jeg ned et basisforråd av antioppfatningspiller, en barneradio oppgradert til giftskjerming, en uåpnet pakning med noe som kalles Dräger Aerotest pusteutstyr samt symptomskjemaene mine.

Dette var den opplagte utrustningen, medisinsk utstyr jeg kunne bruke på flukt, fra bilen, om natten. Det vil si, hvis jeg i det hele tatt fikk sjansen.

Jeg tok ikke med meg LeBovs nål. Jeg hadde prøvd nålen, den virket ikke.

Tilleggsutstyret besto av medisinske salter og et kokeapparat, et kobberpulver til fonisk rensing, pluss noen gummikolber og nok filt til å fylle et bagasjerom. Øyemasker og øreplugger og strupeboksen, som fungerte som hvitstøymaker ved å spy et teppe av hvesende lyd over meg.

Lett tilgjengelig i sidelommen hadde jeg et personlig støydosimeter, hacket til å registrere barneprat. Jeg ønsket å kunne høre dem når de kom.

I lommen bar jeg ansiktspasseren, selv om finmålinger ikke lenger var nødvendig. Man kunne diagnostisere bare ved øyensyn.

Murphy fnøs av dette utstyret, kalte det salt i såret. Han kalte det verre ting enn som så, sa at jeg kastet bort tiden på barneleker. Medisin, sa Murphy, var nytteløs pynt på innsiden av kroppen. Usynlig krigsmaling, ritualer og overtro, typisk jødisk småarbeid.

Murphy hadde andre planer. Murphy utrustet seg etter LeBovs liste, og LeBovs ordre kom direkte fra Rochester, der observasjonene av talefeberen først hadde samlet seg, og der advarslene nå var så altomfattende at det var et under at folk ikke lot seg begrave levende.

Selvfølgelig har jeg ikke noe bevis for at ikke de gjorde det.

Helt til sist pakket jeg, i folieskjerming, de ustabile artefaktene: noen taleprøver av datteren vår, Esther, i lydopptak og i skrift. Et språkarkiv over jenta. Papir og lydbånd, et bredt utvalg av emner, en skala av følelser. Vår virale fjorten år gamle datter, mens hun synger, ler, hyler, hvisker, krangler, snakker til seg selv, dikter opp ord. Ramser opp bokstaver, tall, skriker av smerte. Til og med noen utsagn på fremmede språk som jeg hadde fått henne til å lese fonetisk.

Disse forseglet jeg i ullmappen fordi jeg ikke klarte å se på skriften lenger uten å føle det jeg ikke hadde noe annet ord for enn knusing.

Smerte er et altfor svakt ord for reaksjonen. Knusing var mer presist, et uutholdelig trykk mot bryst og hofter, selv om jeg ikke hadde målinger å underbygge påstanden med. Marshall-symptomapparatet som sto boltet til fortauet utenfor legesenteret på Fifth Street og ble besøkt av en prosesjon av gustengrå naboer, var ment å avdekke nøyaktig hvor sørpete innvollene våre var blitt av for mye tale, hvor ødelagt vi var blitt av språkgiften. Men nålen ga utslag for hvert lille snufs og enhver form for smerte, og apparatet lyste rødt til nesten alle det testet som overdoserte, brennemerket, hinsides redning.

Så langt var knusingen en personlig observasjon, som de fleste andre symptomene vi hadde hørt om, og som sådan kunne den like gjerne avfeies.

Denne bagen med utstyr, tung som et lite barn, var det siste vi skulle bære med oss ut i bilen.

Claire og jeg var ikke de eneste foreldrene som oppga husene sine og, i noen tilfeller, andre verdigjenstander. Ordren gikk ut tidlig i desember, i en siste radiosending før kanalene forstummet, og alle gjorde seg klar til å dra. Men det var overhodet ingen øyekontakt med de andre mennene og kvinnene som også pakket bilene sine. Rådslagningen, håndknugingen, de kjølig avleverte ekspertrådene noen av oss måtte tåle fra de defensive, uopplyste typene – alt dette hadde kommet og gått, og bare nummenhet sto igjen. Målløshet avsondret av sykdom. Bedreviterne er alltid de siste til å forstå. Alle er en diagnostiker, og alle tar feil.

I byene, i tettstedene, i de landlige avleiringene langs avsatsen som senket seg mot utkanten Rochester, og i midtområdet bortenfor søkket som mange fremdeles kalte Klosteret, hopet det seg opp karantenestasjoner med barn som bredte seg utover nabolag, marker, skoger og ethvert område som på en eller annen måte lot seg inngjerde. Høyttalere fastsurret i trær kringkastet verbal avstøtning. Eventyrene som gjallet innover i skogen fikk det til å vrenge seg i enhver voksen innen hørevidde. Pårørende ringte hverandre for å utveksle død luft, et språksystem av sukk, fordi å gjøre noe mer, å montere tale inn i den tunge pustingen, ville tvinge dem i kne.

Som er nettopp der noen av oss hørte hjemme.

Denne dagen ble avreisen vår velsignet med en ren mur av ensomhet. Kroppsspråket i gaten vår kunne vært studert for gestenes absolutte gehør for unnvikelse. Bare noen uker tidligere hadde rabbineren Burke, via kabel til jødehytta vår, kalt det skjermet semafor, disse gestene til en kropp som higer etter å forsvinne. Hvor mange måter kan man si Ha deg vekk for helvete på uten å snakke? Det var en velkonstruert offentlig ensomhet. Vi var alle utstudert alene der ute, en tilstand vi raskt burde venne oss til.

Da vi var sikre på at Esther hadde gått, hjalp jeg Claire ned trappen og prøvde å få henne til å spise. Jeg skjøv noen egg mot henne, selv om jeg visste at jeg snart kom til å måtte skrape de samme eggene ned i søpla. Jeg ga henne suttekoppen med juice og presset hånden hennes rundt en brødskive. Hun gjorde ikke motstand mot omsorgen min. Jeg dro henne med bort til utslagsvasken og vasket bort det jeg klarte. En eggeplommeflekk i munnviken motsatte seg den harde skrubbingen, helt til jeg innså at det ikke var en matflekk, men gulsott som blomstret under huden. Jeg kunne undersøke henne under lampen senere, men nå var det på tide å få henne ut i bilen.

Claires eneste oppgave, i hennes tilstand, var å sitte i passasjersetet og holde vakt. Ved første tegn til at Esther var på vei oppover gaten, en jente med en overfylt skoleveske, i hvert fall tilsynelatende, måtte vi forsvinne.

Ikke slik at Esther ville ha fått komme nær innpå oss. De skumkledde betjentene, barrikadert mot det barna utsondret, ville sørget for det. Det var bare det at vi ikke ville se datteren vår bli fanget idet vi kjørte vekk. Vi ønsket å unngå at et slikt syn skulle bli vårt siste minne om Esther. Fanget i et nett, sprellende etter et støt de hadde avfyrt mot henne. Hvis jeg overvåket Claire i denne oppgaven, bandt henne til denne lille anmodningen, ville jeg fremstå som om jeg gikk god for og til og med nøt det vi gjorde. Jeg skulle gjerne ansett det som en liten pris å betale, men det var det ikke. Det var en høy, stygg pris. Skylden kretset ikke lenger over dette foretagendet. Den hadde landet stygt og knust inni meg, og jeg ønsket den velkommen.

Allerede før karantenen ble erklært, forsto vi at vi måtte reise vekk. Vi diskuterte det så mye som Claire tålte, og hun hadde sagt seg enig i, eller i det minste gått taust med på, før hun gikk tilbake til det lydisolerte rommet sitt, at avreisen vår skulle skje uten den komplikasjonen som Esthers tilstedeværelse utgjorde. Vi ville ikke en gang tillate oss selv å se henne.

Hun hatet måten jeg gjennomgikk alt muntlig på.

Det gjorde jeg selv også.

En gang, bare noen dager før vi dro, mens hun spiste søtsaker med en kadaveraktig apati og hånden hennes minnet om en kald, blå pote der den stappet snopet inn under sykehusmasken, viste jeg Claire den tidsplanen jeg mente vi burde følge, og hun holdt papiret ut fra seg som om det var en gammel bleie mens hun utstøtte en stygg latter.

Claire hadde akkurat fått en lang sprøyte i hoften og hadde forholdt seg helt rolig, som en stoisk pasient som underkastet seg behandling. Nå belønnet hun seg selv med en skål godteri. Timingen min var ikke heldig.

«Og dette har du skrevet ned», sa hun til slutt, med en stemme som var uthult av masken.

En konstatering, ikke et spørsmål. Litt grunnleggende ekteskapelig skyts fra arsenalet for ikke å vike en tomme. Formuler noens handlinger tilbake til dem. Tru dem med språket, med språkspeilet. Død gjennom feedback.

«Det er et forslag», sa jeg, med sykeleiestemmen jeg hadde lagt meg til etter at jeg begynte å pleie henne.

Selvsagt var det ikke et forslag. Det var planen, og det var slik vi måtte gjøre det. Hvis ikke ville det tegnes krittstreker rundt oss om noen dager. Vi hadde overskredet Esther-terskelen vår for flere uker siden, og medisinen vår – oppfatninghindrerne, distanseringsmidlene, den behandlede røyken som etterlot seg en sykelig kulde i ansiktene våre – gjorde oss bare verre. Det fantes ingen trygge steder å sende Esther, så det var vi som måtte dra. Barna skulle bli igjen.

Hvordan barna ville te seg nå som de var de eneste som ikke ble syke av tale, var opp til dem selv.

Hvis du var lur, hvis du ville kjøpe deg et par ekstra dager, snakket du ikke i det hele tatt. Kanskje kunne du allerede ikke snakke. Symptomene slukte enkelte raskt, sirklet andre inn langsommere og åpnet opp for innbilt styrke. Men for de fleste av oss var ansiktet i ferd med å hardne. Leppene trakk seg bakover. Munnhulen ble hard og nummen, og tungen gikk i dvale. Fornektelse hadde mistet sin saliggjørende virkning etter at Claire var blitt forvandlet til et vesen med pergamenthud som kastet hammen hver gang hun kledde av seg, for utmattet til å hoste. Jeg ville klart meg fint uten all den forstillelsen vi pøste inn i diskusjoner der utfallet allerede var gitt, der sakens natur ikke ga oss noe valg. Så mye seremoniell rundt å ta hensyn til hva den andre mente. Vi gned ansiktene våre inn med etikette, tviholdt på manerene, og unngikk å legge merke til at vi befant oss på gulvet og at lyset var borte og at det ikke lenger var mulig å puste.

Claire rakte tidstabellen tilbake til meg og snudde seg bort.

«Det er nesten ikke til å tro», hvisket hun. «Jeg håper du morer deg.»

«Å ja, det gjør jeg, Claire», sa jeg. «Har aldri hatt det så gøy.»

2

Den dagen min kone og jeg kjørte vekk, skulle strømmen ha gått. Telefonen skulle dødd. Vannet skulle ha størknet i rørene.

Da Esther-forgiftningen var i full blomst, da det ikke lenger var mulig å holde ut nærværet til datteren vår på grunn av brekningene, talefeberen, den gule tidevannsbølgen under min kones hud, for ikke å snakke om blåmerkene rundt min egen munn, den dagen skulle vært mørkere, fullstendig svertet av ild.

Den dagen skulle vært merkbart mørknet i de dypeste luftlagene, skulle vært brutt opp, skulle sugd folk inn i glemselen. Nabolaget skulle vært vakuumforseglet og menneskene redusert til kravlende skikkelser, gispende på alle fire, utåndende i dynger.

Et anslag av kald brun røyk skulle seget ned over huset.

Hva er de gjeldende motivene fra mytologien når foreldre forlater et barn? Er det ikke en eller annen standard avskjedssymbolikk å finne i fablene?

Den dagen vi endelig dro, skulle fuglene ha frosset i vinterluften midt i sin flukt over nabolaget. Fugler fastlåst av is, vingene for tunge til å holde dem oppe. Fugler som var falt i bakken i hauger foran føttene våre, med øyne som stirret opp mot himmelen.

Ute i gaten skulle bilene ha sluttet å gå, trillet til de stanset, og veien skulle sprukket opp, med gasser som lekket ut, med vann sprutende frem, kanskje skulle en naken mann kjempet seg opp gjennom asfalten for å hjemsøke nabolaget.

Gårdsplassen der vi lekte og iblant hadde piknik, der Esther og jeg en gang iscenesatte en far–datter-slåsskamp med liksom-sinte ansikter for å forvirre de forbipasserende bilistene – Slåss den mannen virkelig med den lille datteren sin? – eller der vi kranglet på alvor, med rolige ansikter som sto i strid med våre egentlige følelser, og Esther som hevdet, utvilsomt med rette, at det var noe jeg ikke forsto – denne gårdsplassen kunne ha fungert som et enormt synkehull. Gårdsplassen, et pulserende sluk midt i, skulle sugd til seg alle i nærheten.

Ovenfra, gjennom den brune røyken, skulle man kunnet se mennesker og hunder og småtrær bli dratt ned i den kollapsende plenen.

Den dagen vi dro, skulle det ha vært sørgende i gaten, en prosesjon av gråtende foreldre på vei bort fra hjemmene sine. Eller ikke gråtende. Hinsides det. Tappet for alle tegn på følelse i ansiktet. Bare gående med rolige miner fordi ansiktene omsider var ute av stand å uttrykke hva de følte.

Det skulle strømmet musikk ut fra høyttaleren på taket av en utrykningsvogn. Eller kanskje ikke musikk, ikke lyd i det hele tatt. Heller en utrykningsvogn som sendte ut et tungt dekke av hvit støy slik at selv bladene raslet lydløst. En pest av døvhet, som om en usynlig duk dekket alt, drakk støy så vi ikke hørte noen ting.

Gjorde oss alle til pantomimikere. Slik at vi ikke kunne høre oss selv puste. Slik at vårt felles språk plutselig ble blåst ut.

For et passende stykke forvarsel alt dette ville ha vært.

Men nabolaget vårt unnlot å yte forvarsler.

Hva kalles det når landskapets former gjenspeiler tilstanden til de stakkars jævlene som bor der?

Uansett hva det heter, så var det ikke virksomt.

Det var tvert imot en helt vanlig dag i nabolaget, om man så bort fra de polstrede karantenebetjentene, som skjulte seg mellom trærne inntil det krevdes forsterkninger.

Hvis du tok Sedgling-avkjørselen fra 38 og holdt deg på innfartsveien helt til Beth Elohim-synagogen dukket opp, og du derfra svingte til høyre med motorveien i ryggen, ville du passere ringen av brød- og kaffebutikker og bytorget med det øredøvende springvannet, før du kom inn i vårt ikke spesielt avskjermede nabolag bestående av boliger som akkurat var nye nok til ikke å være noe utenom det vanlige.

Kanskje det første merkverdige du fikk se idet du svingte opp Montrier Hill, i skyggen av el-tårnet, som på skyfrie dager kastet et nett av mørke over husene, gårdsplassene og gatene, var en opphopning av garasjeløse biler, hastig spiddet mot fortauskantene, hele gaten langs, med bagasjelokk og dører åpne, med vesker ramlende ut, og menn og kvinner som, hvis du studerte dem nøye, så mer medisinsk overvunnet enn paniske ut.

Og du ville ikke, uansett hvor nøye du lette, om du så gjennomsøkte husene fra skap til loft til kjeller, ha fått øye på et eneste barn, minst av alle noen av dem som blåste språk ut av sine ikke så veldig uskyldige ansikter.

Bare voksne. Biler, kofferter, tårer.

Du ville antagelig ha lagt merke til en tildekkende stillhet. Et språkfritt nabolag.

Du ville sett frakkestativ krysse plener opphengt med intravenøsposer laget av lunsjpakninger, tumlende om i gresset mens folk hastet mot avreisen.

Alle rammet av noe ingen kunne forklare. Det som på nyhetene først var blitt omtalt som hysteri, hvilket alle skulle ønske hadde vært sant. Om det bare hadde vært det.

Og helt til slutt, i den mørke og vasstrukne enden av Wilderleigh Street, et område der solen sjelden trengte inn, ville du ha sett to anemiske skikkelser, min kone Claire og meg, i skytteltrafikk mellom bilen og huset, én bør av gangen, uten at Esther, vårt eneste barn, takk og pris, var å se noe sted.

Prøv å få det regnestykket til å gå opp.

3

I månedene før avreisen kom det meste av det som gjorde oss syke, ut av vår søte datters munn. Noe av det sa hun, og noe av det hvisket hun, og noe av det ropte hun. Hun skriblet og skrev det, og så leste hun det høyt. Hun fant det i bøker og i posten, og hun diktet det opp etter egen fantasi. Det gjennomsyret den skrå håndskriften hun perfeksjonerte på skolen, svulmende bokstaver med hjerteprikker over i’en. Vokaler deformert til dyretegninger. Hvert stykke alfabet hun skrev, lignet et overvektig molekyl som hadde forspist seg på luft, helt bristeferdig. Så veldig søtt.

Sykdommen skyllet gjennom oss når vi så det, når vi hørte det, når vi tenkte på det i ettertid. Vi mesket oss med det bedervede materialet fordi det var vår datter som hadde laget det. Vi fråtset i det, og inni oss dampet det, råtnet, ble illeluktende.

Esther sang mens hun gikk gjennom huset. Stemmen hennes var tonløs, fra strupen, i en frekvens med høy avvergingskraft. En stemme med et betydelig halvliv, et skadelig mineralinnhold, det vil si hvis det kunne fryses og krystalliseres, noe som på det tidspunktet var hinsides vår evne eller fantasi. Hvis stemmen hennes kunne vært omgjort til en røyk, ville vi ha skjønt det. Hvis du hørte den, følte du total avsky. Hun mumlet i søvne og i våken tilstand. Hun snakket til oss og til andre, i telefonen, ut av vinduet, inn i en pose. Det spilte ingen rolle. Fine ting, ufine ting, tåpelige ting, vanlig tenåringsskravl, som en reiseguide til ingenting, forfulgte oss fra rom til rom. Bebreidelse og selvros og en endeløs fortelling om dette og hint og noe helt annet, i lavtfungerende, om enn vanlige, retoriske former, i talesituasjoner som hadde til formål ikke først og fremst å kommunisere, men å forskyve den hjemlige akustikken, siden hun lot til å falle sammen hvis hun ikke snakket eller leste eller på en eller annen måte fungerte som et eneste stort ordfilter.

Hun gjorde det uten å tenke, og hun gjorde det med seg selv, og det var bare vi som ble syke.

Men selvfølgelig skulle vi komme til å finne ut at det fantes andre også. Andre og andre og atter andre.

Det hun sa, var bittert, og vi nippet til det og nippet til det, hennes mor og jeg, bare nippet så veldig høflig til det helt til vi ble syke, fordi dette var den gjeldende luften i huset vårt, datteren vår som snakket og sang og ropte og skrev.

Uansett hva vi selv trodde vi ønsket, å klemme eller kysse datteren vår, å sitte inntil henne, så var det kroppene våre som først vek tilbake i avsky. Vi krøp sammen og bøyde oss unna ordene hennes, vi holdt avstand, men Esther var en som fylte ut mellomrommet og stakk alt sammen rett opp i ansiktene på oss. Det var en slags magnet som dro i oss. En farsmagnet. En morsmagnet. Når vi flyktet, satte Esther etter. Vi holdt for ørene, og hun snakket høyere. Datteren vår lot ikke til å bry seg om hvem som lyttet, og vi sto lagelig til, klar til å fylle hennes behov. Vi holdt det ut og tok det som foreldre, for er det ikke som det kjente uttrykket sier: Skit på meg, å mine barn, og jeg kommer aldri til å slutte å elske dere?

Vi hadde hørt dette i skogsynagogen fra Thompson, i en pause da rabbiner Burke ga medarbeiderne sine adgang til radiosendingen, og vi hadde sittet og nikket vår abstrakte tilslutning til et slikt løfte. Ja, naturligvis ville vi elske datteren vår samme hva. Så latterlig å tenke noe annet. Latterlig. Det var så lett å være enig i noe som ikke satte oss på prøve.

Sykdommen red inn på mitt navn. Ladet og fullt bevæpnet. Samuel, som Esther, etter hennes mors og mitt syn, var gammel nok til å kalle meg. En liten ornamentering av oppdragelsen som lot til å fungere for andre, og som vi tilegnet oss like stolte som om vi hadde funnet det på selv. Men Esther lot seg ikke imponere av dette privilegiet. Hun bjeffet navnet mitt til det ble en fornærmelse, sa det høyere, svakere, hostet det opp og spyttet det mot meg.

Vi hadde ikke fått med oss advarslene om dette, setninger overført til synagogen vår, rabbinerens messende formaninger. Og de ble utslettet med sitt eget navn. Fra Salmenes bok. Ta deg i vare for ditt navn, for det er den første gift. Åpenbaringen. Disse advarslene hadde alltid fortont seg som metaforer, håpefulle lignelser i et oldtidsmenneskes sinn. Laber trøst, når alt kom til alt, og det var ikke bare mitt navn som var giftig, men alle navn.

Det kom i hallo og ha det bra og hver minste lille ting hun sa. Bortsett fra at Esther ikke så ofte sa hallo. Når hun ikke brukte navnet mitt, sa hun hei og pappa. Hun sa ciao og okeydokey på vei ut, et språk hun delte med noen av de kjønnsnøytrale håndlangerne, ute av stand til øyekontakt, som hun streifet rundt med, og med fingrene dro jeg munnen min ut til et smil, selv om den falt slapt sammen igjen når jeg lot hånden falle.

Resonnementet, når det virket mulig å resonnere, var enkelt. Bedre å holde ut disse glimtene av lykke, hvis det var det de var, og gi Esther en far som ikke var slik en gledesdreper, som ikke bleknet ved selv de enkleste formene for tale. Men ansiktet mitt tapte kraft for hver gang. En datter var en man burde late som man var frisk overfor. En datter burde ikke måtte se en slik sykdom. Ditt barn vil bli din bane, hadde ikke rabbiner Burke sagt ennå. Jeg kunne snakke tilbake til henne, og jeg kunne høre, teknisk sett kunne jeg det. Jeg kunne spørre henne om skolen, eller om feidene hun var så totalt oppslukt av, den omfattende urettferdigheten, ofte i form av unnlatelse, som vennene hennes begikk mot henne, men ordene føltes fremmede, som om de var laget av tre. Det var en straff mot munnen min bare å få dem ut, som å trekke knokler ut av kraniet.

At denne giften bare strømmet ut av jødiske barn, i hvert fall i begynnelsen, hadde vi ingen grunn til å tro. At lidelsen skulle hjemsøke oss i stadig nye former, hadde vi trolig alltid hatt mistanke om.

4

Til å begynne med trodde vi at vi var blitt bitt. At noe hadde landet på ryggene våre og suget blod av oss. Nå skulle vi forgå. Det var september, og luften var fortsatt gjennomtrukket av hete, med en ekkel stekt lukt over gårdsplassen. Claire og jeg mente at sløvheten, de murrende lemmene og kroppene som vi slepte rundt som sekker, måtte skrive seg fra en utflukt til kysten, der vi hadde gitt etter for uoverveid småsoving på et sprøtt nett av inntørket tang og sandlopper, noe som førte til hjelpeløs kløing i dagevis.

Ved nærmere ettersyn oppdaget vi et stenk av røde skjolder over hele ryggen. Kartfragmenter, som en uferdig tatovering. Ikke fregner eller føflekker. Muligens en spredning etter et bitt, en eller annen gnager som åt på oss mens vi sov.

Claire la seg utover på magen, og jeg satte meg over skrevs for å undersøke henne, men dette var den gale, sørgelige siden av henne. Baken hennes flatet ut under meg, som befridd for sine knokler, og den rause huden på ryggen flommet ut over sengen.

Esther kom inn, kikket skuffet på oss. Jeg viftet henne vekk, mimet en irettesettelse, og håpet at Claire ikke merket at hun var blitt stilt til skue i denne posisjonen.

«Å ja?» sa Esther, høyere enn nødvendig. «Så dere kunne ikke en gang lukke døren?»

Man burde ikke se altfor nøye på sin ektefelles rygg, burde ikke spidde henne til sengen på denne måten. Dette var ubetenksom granskning. Jeg visste ikke engang hva jeg så etter. Claire vred seg under meg, prøvde å komme unna Esthers blikk.

«Mamma føler seg ikke bra», sa jeg, og kløv ned.

«Så kanskje du burde la henne være i fred da, pappa.»

«Jeg prøver å hjelpe henne.»

«Hm», sa Esther, og brukte ansiktet til fritt å vise hva hun mente om den saken.

Hadde ikke Esther, med hud som fremdeles var lytefri og provoserende ren, også tatt seg en lur på det samme flokete bolet? Vi hadde slått leir på svidd sand mens vi ventet på vår tur i køen for å plaske uti det inngjerdede havområdet. Sammen hev vi i oss en pose saltede drops, før vi falt i en av disse velsignede strandettermiddagskomaene, sov ute i solen med lemmene glinsende av hete.

Claire hadde en forklaring. De gamle, de utslitte, de nedbrutte tok sin død av et stikk. Ble forvandlet til lekkende sekker av grøtete masse. Mens de unge, de kunne sluke eiteren til siste dråpe, og det overoppladet kroppene deres. De var ustoppelige.

Samtaler fra de uopplystes museum. Det uroet oss at vår sunne fornuft hadde så lite medisinsk trekkraft. Det fantes leger, og det fantes hobbyleger, og så fantes det folk som oss, som kavet rundt i gjørma, tydde til barnslig diagnostisering og håpet at vi bare gjennom stemmeleiet, ved å innta en autoritær holdning, ville kunne avtvinge virkeligheten en eller annen avgjørende endring. Kanskje trodde vi at den verden vi levde i, kunne kuttes opp i passende former bare ved måten vi snakket på. Kanskje trodde vi fremdeles det.

Når vi søkte legehjelp, kom de medisinske testene tilbake negative, med lave og intetsigende verdier. Legene skysset oss ut. Vi var ikke blitt bitt. Vi ville riste dette av oss så snart været slo om og den kalde luften seg inn. Så snart det underbemannede immunforsvaret vårt bestemte seg for å ta inn signalene og bygge opp et forsvar.

Var det i det hele tatt noen lenger som sa at frisk luft skulle hjelpe for noe?

Doktorene Meriwit og Borger sa det. Doktor Levinson sa det. Doktor Harris sa det. Sykepleiere sa det, og de innlagte på klinikken sa det, og selv advarslene i kveldsnyhetene sa det, så lenge legen din sa det.

Dette var hobbydiagnostisering. Det var feilsøking utført av blinde. Etterpåklokskapen i denne saken har ikke bare vanlig gangsyn. Den ser tvers gjennom veggen.

Som Murphy senere skulle si: Det er høysesong for feiltagelser.

De tidligste diagnostiseringene var hjelpeløse og tilfeldige, med eksperter som doserte selvsikkert om det ukjente og brukte sine siste måneder som språkbrukere på å ta så storslagent feil. Vi har uverifiserte plager, jamret nyhetssendingene.

I Wisconsin ble problemet tilskrevet hundene. Dyr bar skylden opp og ned kysten. Fra Banff, fra nesten alle kanter, hørtes spørsmålet om forurensningskilder, hvilket ikke var så helt borte vekk. Noe i luften, noe i bakken, en skadelig partikkel i vannet. Noe fra barnets munn, tok det dem altfor lang tid å innse. Drikk mindre vann, drikk mer. Bruk dette filteret. Putt dette filteret ned i den jævla halsen din. La være å puste og slutt å lytte en liten stund. Ofrene var uttørket og tomme for salt. Saltet spilte en rolle. Selvfølgelig gjorde det det. Drivende saltdyner samlet seg først i Midtvesten, sveipet videre sørover. Driver og dyner og fonner. Tiltalende i landskapet, så lenge du ikke visste hva de betydde. Barna selv, deres skadelige orale produkter, ble ennå ikke beskyldt for noe, med mindre du regnet med LeBovs perifere pekefingervifting, noe altfor få av oss gjorde. Men folk la merke til at det ikke fantes barn blant de syke. Ingen tok seg bryet med å trekke en forbindelse til en linje fra Klagesangene som erklærer: Og ikke ett barn falt for pesten. En universitetsenklave i Arizona offentliggjorde en teori om at språkpåvirkningen kan måles, og at høye doser forårsaker symptomer på den lille død, kveldskomaen, gapende munner på beina. Det må ha vært noen fra LeBovs stab som opererte under falskt navn for å sjøsette tanken.

Før alle navn ble falske. Før alle begreper hadde drevet så langt ut at du ikke lenger kunne se dem.

Ennå hadde ingen betydningsfulle personer dukket ned i historien og funnet paralleller, så mange av dem at forvarslene ble pinlige. Ennå var det ingen som diskuterte at vi fra Plinius har ideen om barnet som utsier det giftige ordet, som former munnen på bestemte måter for å spre pesten. I våre lesninger av Galen hadde vi ennå ikke sett noe mønster i det at han flere ganger nevner sykdom som stammer fra barnets munn. Herschels kjegle, navngitt av Vesalius, beskriver talens sprutradius, en kontaktomkrets for eksponering, og dette visste vi ikke. Vi ante heller ikke at Paracelsus observerte et akustisk brudd i Herschels kjegle. Eller at det i 1854 ble avholdt en legevitenskapelig utstilling i Philadelphia som viste frem den barnefrie avgiftningsbrakken, bare en prototyp, aldri anvendt. Eller at Plinius til slutt fikk spikret skjerming opp på alle veggene sine og søkte udødelighet ved å bannlyse barn fra sin nærhet, for så å dø bare noen dager senere.

De første symptomene var for vage til å nevnes, for lette å sette i sammenheng med hvordan vi alltid følte oss: litt bunnfall i systemet som fikk oss til å slepe oss rundt i huset og sove lenge og snu blikket bort fra maten. Skyve tallerkenene til side. Ta oss selv i å stirre tomt ut i luften med sikkelet rennende fra munnen. Vennene våre smilte skjevt. De barnløse, foreløpig undereksponerte. De gamle einstøingene. De egoistiske kameratene som dyrket hobbyene sine og sørget for seg selv istedenfor å overdra livene sine til det Claire kalte forvaltningen av de små og sprø. Det gikk bra med dem en stund. Men bare en stund.

Til gjengjeld kuttet vi ned på kveldsdrikkingen, gikk aggressive spaserturer, gjennomførte de anbefalte uttøynings- og styrkeøvelsene. Men leddene stivnet og musklene ble stramme, og når jeg bøyde meg, kunne jeg ikke lenger puste fritt. Ved leggetid fylte vi oss opp med vann og sov mer målbevisst, med lyddempende og lysskjermende utstyr, om vi ikke våknet opp med tørrbrekninger. Men for hver dag stivnet vi litt mer, og ble sykere, blekere og mer utmattet av det Esther ikke kunne holde opp med.

Det neste var et ytre forfall. Claires hår begynte å ligne en parykk, som om kroppen hennes kunne komme til å støte bort alt på en gang. Hendene hennes hadde fått det nuppete plastpreget til en utstillingsdukke, som en kropp malt med noe uekte, deretter stekt. Hun hadde aldri brukt mye sminke før, men nå sparklet hun ansiktet med det og subbet gjennom huset med de klovnete ansiktstrekkene en begravelsesagent maler på likene sine.

Jeg smilte mot henne, litt for bredt, for synet uroet meg. Jeg presset frem superlativer og komplimenter, i høviske vendinger som lød som et fremmedspråk, men traff ikke tonen. Jeg greide ikke skrubbe bekymringen av stemmen. Hvis hun møtte blikket mitt, gjorde hun det med trass, som en utfordring til å si hva jeg egentlig mente. Men det hadde jeg forlengst sluttet med.

Det oppsto en dødsmaskeestetikk, og det slo meg at Claire prøvde å se verre ut med vilje. Hvilket de syke gjerne gjør. Man kan aldri bli syk nok. Selv de rammede kan prøve å sko seg.

Noen kvelder kavet Claire og jeg oss gjennom luften som om den var tyknet, som om kroppene våre hang fast i stry, før vi stanset helt opp i den, innesperret som i en seig masse.

«Hva er i veien med dere to?» glefset Esther en kveld, og så opp fra boken hun leste i mens vi drev gjennom middagen. Bare ordene var nok til at ansiktet mitt strammet seg, og jeg forsøkte å tåkelegge det jeg hørte for å få puste igjen.

Tåkelegging. Et passende ord for den strategiske uoppmerksomheten man måtte ta i bruk i nærheten av barn.

Dette var i oktober, før det medisinske småarbeidet mitt begynte, inngrepene jeg utførte for å beskytte meg selv og Claire. Småarbeid, teknikker for å holde seg i live, i det store og hele, tilskyndet av råd vi hadde mottatt i synagogehytta vår, da tiden var inne til å ta saken i egne hender.

I bokhyllene våre hadde vi ennå til gode å installere høyttalerne som skulle pumpe tynne tråder av vislelyd ut i rommet, en akustisk barriere som stort sett skulle vise seg å mislykkes i å vattere Esthers språk.

I småbyen vår, denne kjære pletten av fylket, beveget vi oss som mørke kjøttklumper gjennom plasma. Om tusen år ville kanskje etterkommerne våre utvikle seg til vesener med et fnugg av forståelse i seg, med innsikt nok til å løse opp det flokete dilemmaet sitt, men inntil videre, på dette punktet i vår uutviklede historie, var vi ikke velsignet med evnen til å diagnostisere vår egen lammede, utmattede tilstand.

Vi famlet rundt i blinde, og hvis det fantes en undergang, så stupte vi så dypt uti den at vi ble innsmurt opp til halsen med det samme stoffet, den samme sleipe massen som langsomt kvelte oss.

Vi var slitne, det var det vi sa, hvilket var det samme som å si at vi var i live. Selvfølgelig var vi slitne, hvem var ikke det? Søvn er den nye våkenheten, konstaterte Claire og kastet håret bakover for å fremvise den klattete akvarelldamen hun hadde omskapt seg selv til. Vi var ikke bekymret ennå. Ikke la barna dine se deg bekymret: en regel vi fulgte, for i vår bok var offentlig fremvisning av følelser usportslig. Claire og jeg hadde en egen måte å smile besluttsomt til hverandre på, hvilket innebar at en innrømmelse av sykdom ville bli slått ned på og straffet. Vi ville påta oss mye skyld. Ett av kjennetegnene ved ekteskapet vårt var at vi hadde svartelistet enhver påberopelse av svakhet.

«Beklager, skatt», sa jeg til Esther. «Vi har det bra. Vi bør legge oss litt tidlig i kveld, så enkelt er det.»

Utstedt som en mild ordre fra en askegrå far til hans familie.

Esther hadde da allerede vendt tilbake til boken, som hun leste med den påtagelige overlegenheten som antydet at denne spenningshistorien, eller hva det nå var hun leste, var så langt under hennes nivå at hun knapt fikk øye på den, dette idiotspråket gravert i papir av duster. Og så da maten allerede var blitt slapp og kald, etter at samtalen hadde dødd ut, hørte vi en svak mumling fra henne. «Hvis vi legger oss noe særlig tidligere nå, kan vi like gjerne droppe å stå opp.»

Symptomene forverret seg. En eller annen fra Forsythe, et av de medisinske forskningslaboratoriene, kalte det et virus, en trussel mot eldre og svake. En trussel mot de levende, kunne han like gjerne ha sagt. Claire og jeg så ut som om vi var dyppet i aske. Claire luktet stramt, og etter avstanden hun holdt til meg å dømme, kunne jeg ikke ha luktet noe særlig selv heller.

Noe strømmet nedover bena mine når jeg hostet, når jeg pustet for tungt. Noe som var like varmt og langsomt som blod.

Snart måtte vi arbeide med helt elementær adferd. Det var et arbeid å gå. Det var et arbeid å kle på seg. Å kle av seg var et arbeid. Å tisse, å drikke, å stelle seg, glem det.

Siden ingen offisiell diagnose var å få, bedrev vi feilsøking hjemme og skrev opp de tryggeste forklaringene først. Kanskje dette ikke var sykdom, bare aldring. Hvem visste uansett hva vi burde føle? Vi evaluerte egenpleien og kartla næringsinntaket. Av prinsipp brukte vi kun de beste matvarene. Var det meningen at man måtte være perfekt på ernæringsfronten eller sykne hen? Til å begynne med tilberedte vi middager av nøtter og grønt og de sunne oljene. Retter med fast hvit fisk sprøstekt i en glovarm panne med flak av salt over. En liten salat ved siden av. Til dessert en smaksatt iskrem eller litt sprø, kjølig frukt.

Slik var det ikke lenger. Maten sprakk til mugne småbiter i munnen når jeg spiste. Det kjentes som om det var hud jeg tygde på, kanskje min egen. Rett som det var måtte jeg spytte triste ting ned på tallerkenen igjen, og hvis jeg spiste i det hele tatt, ventet jeg til Claire og Esther sov, snek meg inn på kjøkkenet og suttet på en klut dynket i eplesaft, noe som ga kjølig lindring.

De ukentlige synagogebesøkene våre, en skogstur hver torsdag, var robotaktige, hvis vi i det hele tatt dro. Frem til oktober hørte vi bare de vanlige andaktene, rabbiner Burkes prekener avløst av sporadiske kringkastinger av Æsops fabler. I synagogen satt vi i målløs utmattelse uten å få med oss noen ting, og det var bare så vidt vi kom oss gjennom skogen og hjem igjen før vi falt sammen.

Claire og jeg begynte å gå til side for hverandre, slike små tjenester man gjør en som er syk. God klaring i gangen og ukrenkelige grenser i sengen. Vi sov på geledd, oppsøkte hverandre ikke om natten, ikke engang for en kjønnsløs omfavnelse, for å døyve hverandres usikkerheter, for å undersøke hvilken trøst som ikke fantes i den andres kalde hylster. Man utvikler egne evner for denne typen sysler. Jeg kunne snu meg uten å overskride Claires side av sengen. Alle ønsker å ha avstand til andre når de føler seg slik. Selv våre funksjonelle kyss – godnatt- og, mindre gledelig, godmorgenkyss – ble tørt og distansert avlevert, med ansikter som trosset det infiserte området, kroppene bøyd bort som om de lente seg mot en sterk vind. Hver for oss dusjet og badet og bløtla vi oss i salter, skyllet oss med oppstrammende hudvann og opprettholdt pliktskyldig den hygienen vi orket, men det var noe som ikke lot seg vaske av, og jeg var fortrolig nok med forfall, fordervelse, forråtnelse – vi har alle våre spesialiteter – til å vite at disse odørene våre ikke skyldtes fettet i huden eller svettens overkommelige stank.

Hvis Esther hamret på baderomsdøren og så mye som ropte «Skynd deg!», var det nok til at halsen min snørte seg sammen. Jeg måtte ned på kne, all pusten var slått ut av meg.

Bevisene tårnet seg opp, men jeg lot til å ha inngått en pakt mot innsikt, en vegring mot å sette navn på giften min. Esther hadde ingen slike sperrer. Esther visste, på den bråmodne måten nesten alle andre enn oss visste på. Hun kan ha trodd at det var det hun sa som skadet oss: selve ordene i deres etsende enkeltheter, som om mening i seg selv noen gang hadde den typen kraft. Men hun kunne sunget kjærlighetssanger til oss, kurret små melodier av ømhet, og virkningen ville ha vært den samme. På dette stadiet, eller kanskje alltid, hadde innholdet ingen betydning.

Jeg var avhengig av Esthers totale taushet. Når jeg så på henne – en ung jente dyppet i et lag ukuelig sunnhet – var det av ren vitenskapelig ambisjon. Jeg hadde et teknisk, faglig behov, og det var ikke personlig, eller selvsagt var det vel det, for faen. Jeg hadde et behov for å få datteren min ut av syne. Hvis jeg kunne få ett ønske oppfylt, ville jeg ha ønsket henne bort.

Da vi oppsøkte dr. Moriphe på nytt, tok hun blodprøver, metaboliske diagrammer, funksjonstester av skjoldbruskkjertelen, en SR og en CRP. Claire ble snurret gjennom en sylinder som surret og klikket, med et bilde av et dypblått rom flimrende på skjermen, der kroppen hennes ble rasterisert til en galakse av punkter og tussmørke flekker.

Ingenting å være urolig for her, meldte legen.

Ingenting den trange nøtta di kan forestille seg, tenkte jeg.

Jeg sugde på en vattpinne, spyttet i et glass, tisset i et beger. Bakenden min ble undersøkt, og jeg fniste som en liten guttunge. Ingenting håndfast kom ut av det, bare de dødelige dataene, tallene innen rekkevidde, verdiene uten særlig betydning.

På venteværelset stirret naboer ned i sine pissvåte fang, hostet inn i håndfuller med tøy. Noen gikk skjorteløse på grunn av smerten. Ute på parkeringsplassen skalv folk inne i bilene sine, enkelte kom seg ikke ut. En og annen ambulanse stanset i kvartalet vårt, ble stående altfor lenge, kjørte bort til slutt, altfor lydløst, med lysene blinkende i begravelsesaktig stillhet.

Senere ble dr. Moriphe syk selv, men leger og drabantene deres benytter et annet ordforråd for sine egne fysiske skavanker. Hver time jeg bestilte, ble avlyst av kontoret i siste øyeblikk. Heller ikke hun følte seg helt bra. Hun var virkelig aldri i form til å komme på jobb, sa de. Ønsker du å få en annen til å se på deg? ville de vite.

Jeg hadde fått en annen til å se på meg. Denne andre var en idiot.

«Har hun barn boende hjemme hos seg?» spurte jeg.

For en vidunderlig lang pause jeg fikk til svar.

De hadde ikke lov til å gi ut slike opplysninger. Vi kan overbringe en beskjed til henne, hvis du ønsker det, tilbød de med sin aller mest profesjonelle stemme. Og jeg sa ja visst, ja visst, gjør gjerne det. Overbring en beskjed.