MADAME NIELSEN

Det høyeste vesen

Roman

Oversatt fra dansk av Knut Johansen

Originalens tittel: Det højeste væsen

© Madame Nielsen 2017

www.nielsen.re

Published by agreement with Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen.

www.pelikanen.no

Omslag: Thomas Joakim Winther/Asbjørn Jensen

Redaktør: Eirik Bø

Oversetter: Knut Johansen

Boken er kjøpt inn av Norsk kulturråd

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-93237-97-6 (ePub)

ISBN: 978-82-93237-88-4 (trykk)

Denne utgivelsen er utgitt med støtte fra Solbakken AS.

Gjennom sin støtte til Pelikanens utgivelser av oversatt litteratur ønsker Solbakken AS å bidra til å gjøre viktige litterære stemmer tilgjengelige for norske lesere og samtidig sørge for et større mangfold i utvalget av litteratur på norsk.

*

Han så henne, og det var fatalt, for hun vant Hans hjerte, og Han ville omskape seg til en tyr og svømme med henne til øya og forene seg med henne og bli stamfar til en helt ny kultur og en ny form for menneskelig væren.

*

Det begynner med slutten, kanskje står det til og med som det første:

THE END

Og deretter sluttscenen:

Møtet i gaten i nattelyset, mylderet av mennesker, hvordan dere, ennå før dere så hverandre, ennå før dere visste det, dros mot hverandre, magnetisk og med og av en overmenneskelig kraft, var det kjærligheten, eller dens absolutte motsetning, hva er det, kjærlighetens absolutte motsetning, hva er den? Hatet? Eller kjærlighetens død? Og samtidig, kjærlighetens udødelighet, den overlever deg, og den slår dere i hjel. Den er livet ogdøden. Du, formålsløst streifende alene i mengden, og hun, der, i gatelyktenes, bilenes blendende motlys, en silhuett som stråler, som overstråler det blendende lyset, som på et ikon, glorien, ikke bare omkring pannen, men en aura av det strålende om hennes legeme, og ved hennes side, han, din beste venn, han som ikke hadde stjålet henne, men som først, høflig, hadde spurt deg og derfor av deg, som var det en sigarett han ba deg om, eller «er denne stolen ledig», ja, bare ta den du, bare ta henne, henkastet, hadde fått lov til å ta, å overta, som om hun var en brukt klut, en jakke du ikke lenger gadd eie, ja, bare ta henne (slik sa du det ikke, men noe så likegyldig, henkastet, presis så upresist som bare det som ikke betyr det minste, det som er uten betydning, det er fatalt). Og det neste du husker, er stemmen hennes, skriket hennes, ikke lenger et menneske, men et dyr, et døende, dødelig såret dyr, dyrets stemme over kanalen til deg som går der på den andre siden, alene nå, den skyggeløse, sporløse, forsvinningen selv. Og deretter er alt svart. Og fortellingen kan begynne.

La det hvile, Madame. Kan vi ikke det? Selv i dag, mer enn tyve år senere, kan jeg bli grepet av fortvilelse, alt det jeg siden har gjort, de kvinnene jeg har elsket, mine barn, er uten betydning. Hvordan kunne jeg la det skje? Når forelskelsen, den store pasjon, én gang slår inn i et menneskes liv, er det med en kraft som er voldsommere enn verdenshistorien.

I dag er det femogtyve år siden at den rumenske president Nicolae Ceaușescu og hans hustru Elena etter en kort prosess ble ført ut på en gårdsplass, stilt opp mot en mur og skutt ned. Det var «The End of History», sier man, eller «det var her det hele begynte».

Hvis den dagen overhodet har betydning, Madame, er det av en helt annen grunn. Hvor var hun? Hvis seng våknet hun opp i? Frøs hun, strakte hun seg, eller sto hun bare opp, kastet en kimono om kroppen og gikk på nakne føtter ut på kjøkkenet og slo på ovnen, hvor den bleke deigen hun hadde satt før midnatt, i mørket hadde hevet seg til det underet Historien er blind for.

Jeg hadde ikke bedt om det, sier du.

Det kom uten varsel.

Når?

Jeg aner ikke, det er ingen tid, om det var høst eller allerede vinter. Jeg vet bare at det var kveld, en sen kveld på teateret. Da jeg kommer ut i kafeen, er den tett av stemmer, latter, svettende kropper, kanskje er det til og med premiere, heller ikke det husker jeg, ikke et eneste øyeblikk, bare henne.

Når ser du henne?

Straks, selvfølgelig, eller kanskje først til slutt, etter midnatt, da de fleste er gått og det endelig er rom til å fornemme en stemning. Plutselig står hun der, som en annen verden, en eksotisk gestalt, eksentrisk, leende, en latter som er fullkomment fri og dermed fremmed, en latter fra en annen verden, men hvilken, jeg kan ikke plassere henne, er hun sigøyner, prinsesse, gal, kanskje inder, hun er ikke spanjol, det er jeg sikker på, spanjolene er små og kompakte og maskuline, og ikke fra Israel, de er knyttede never herdet i hæren, hun er voldsom og vektløs, sårbar og fandenivoldsk, hun snakker mitt språk som om det var en dans, med en aksent som hverken er fransk eller russisk og slett ikke, aldri i livet, amerikansk, hun er et vesen av en helt annen, eldgammel verden, faraoenes, aztekernes, det glemte folks verden, iført en kjole så lang at jeg tror hun er barfotet, hvorfor ikke, barfotet i november, svartlilla, øynene er mørke og skinnende dype, håret, har hun satt det opp, jeg aner ikke, Madame, jeg orker ikke mer, jeg er avmektig, helt guddommelig trett.

Bare fem år før sin brutale død (skutt ned som en hund, ikke av fienden, men av sine egne), la os si den 24. desember 1984, hadde Han gitt sitt folk en «vitenskapelig diett»: I løpet av et år skal rumeneren innta 54,88 kilo brød, 114 egg, 20 kilo frukt og druer, 45,30 kilo poteter, 114,50 kilo mel, 14,80 kilo sukker, 9,60 kilo olje og 1,10 kilo margarin. Enhver bok som utkom, uansett om det var en fagbok, en roman eller en barnebok, uansett om den handlet om atomvåpen, det gamle Hellas, potetsorter, søvnløshet eller (livets) salt, inneholdt et sitat av Ham, det visste ethvert barn, på skolen lærte de, så snart de kunne lese, ja til og med før de kunne lese, allerede som treåringer, lærte de utenat og i kor at han var: «Gigant av Karpatene» – «Du, Kilde til vårt lys» – «Du, Byggeren av det fremragende stadium i det årtusengamle rumenske folks eksistens» – «Du, Skaperen av en epoke av hittil usett fornyelse» – «Du, Skrin av visdom og karisma». Hans død var en tragedie, ikke for Ham selv, i dødsøyeblikket var Han allerede hevet over døden, men for dem, det rumenske folk, i det øyeblikk de skjøt ham ned som en hund, ble de selv forvandlet til hunder, dyr uten språk, uten drømmer, uten fremtid, med skueprosessen og den summariske henrettelsen ble den tre tusen år gamle europeiske forestillingen om demokratiet, det frie folkestyret, skutt ned.

Hun kjente ingen, det var åpenlyst, og likevel lot hun som om hun var gitt, hun snakket og lo, latteren brøt ut av henne som vann gjennom en mur, hun drakk ikke så vidt jeg husker, alle omkring henne drakk, hun var bare, hemningsløs, og samtidig hadde jeg fornemmelsen av at hun hvert øyeblikk kunne begynne å gråte, hun var tragisk på en måte jeg aldri hadde møtt utenfor teateret. Det var andre der, det må det ha vært, men jeg husker bare henne, stemningen, skjæret vi sto sunket ned i som i et akvarium, der ved den store ruten ut mot gaten, som på dette tidspunktet av kvelden eller natten var en ubrutt strøm av billykter som feide inn og trakk oss frem, lot oss synke tilbake, flokker av ropende, drikkende, mennesker fra alle deler av verden som lik skum i randen av en skitten elv dreiende drev forbi ruten, dansker, tyrkere, pakistanere, indere, jugoslaver, somaliere og enkelte kinesere (tause, diskré, som om de bare var skygger kastet fra legemer på den andre siden av jorden), de fleste fremmede, men alle på den velkjente måten det fremmede har i en by, hvor alt har et navn og en opprinnelse, selv den minste ingrediens i en kjeks, det kommer et bestemt sted fra, det kan benevnes, bys velkommen eller ønskes pokker i vold, mens hennes fremmedhet var av en annen verden, gåtefull, navnløs, et nærvær så voldsomt at det kanskje var en illusjon.

I neste øyeblikk er jeg alene, kafeen er tom, lyset er slukket, dørene inn til salen og ut til gaten er lukket og låst, tingenes taushet, alle disse tingene som hittil, nærmest ubemerket har tjent, trer nå frem i sitt formålsløse nærvær, stoler med bena i været på kafébordenes runde svakt skinnende metallflater, som fortsatt er strimete etter den fuktige kluten de raskt er blitt tørket over med, benken langs veggen, speilet bak bardisken og foran det hyllene med flasker, som av og til trer frem i en tyst kortvarig mørk glød når bilenes lykter, med ujevne mellomrom nå, blekt, feier inn.

Og du?

Er bare en av de tingene, en tilfeldig ting langt inne i natten, lent mot baren med hodet hvilende i hånden og albuen mot bardisken, den andre hånden lukket om en ikke lenger helt kald øl. Og så gjør jeg det, uten å vite det slipper jeg flasken, løfter røret på teaterets telefon og taster et nummer. Jeg venter et øyeblikk, så hører jeg stemmen hennes. – Hallo? Bare dette ordet, hallo, som nå plutselig er en gåte. Så ler hun, og jeg forstår at oppringningen ikke er et utslag av min befrielse, det er ikke min vilje, men hennes (det er midt på natten, men hun lyder ikke det minste overrasket, oppringningen min er en selvfølge), hun fortsetter samtalen, som om hun var gitt, og jeg følger henne uten å vite hvor det skal bære, om alle ting snakker vi, om ingenting, i timevis, inntil vi ikke kan mer.

Og slik fortsetter det, de neste dagene og ukene, hver kveld når forestillingen er over og de siste gjestene i kafeen er gått, kassen gjort opp, lyset slukket, dørene lukket og låst og jeg er alene igjen blant de nå formålsløse tingene ingen legger merke til, jeg venter en halv time, trekker opp en øl, drikker en slurk, og så en til, og så, liksom tankeløs løfter jeg røret og taster nummeret hennes og hører stemmen hennes, – hallo? Og så snakker vi sammen, om alle ting, om ingenting, hun sier fortsatt ikke navnet sitt, bare mitt, som i den spesielle klangen hun liksom synger eller risler språket mitt med, nå plutselig lyder som en gåte, vi snakker som tørstende, som om vi er vannet vi drikker, intetsigende, som om vi allerede elsket, inntil den ytterste utmattelse, – jeg kan ikke mer! Hun ler bare, og så legger hun på.

Utenfor de offisielle talene, lovsangene, hyllestdiktene og avisene, i daglig tale (mann til mann, kvinne til kvinne og barn til barn), er det ingen bortsett fra hustruen som noensinne nevner Hans navn, alle borgerne i landet, selv de nærmeste medarbeiderne sier «Kameraten» når de omtaler eller snarere forsiktig med senket stemme hentyder til Ham, eller rett og slett «Han», som man i andre religioner omtaler Herren eller Profeten. Som var Han en halvgud, det er Han.

Men slik kunne det vel ikke fortsette, det må komme en dag, en vakker dag, la oss si kvelden etter den siste forestillingen, da kommer du til henne.

Om jeg vil eller ei.

Vil du ikke?

Aner ikke, det er hinsides lyst eller vilje, det er bare noe som skjer.

Hvor?

Et kvarter jeg aldri har vært i, jeg visste ikke det fantes, et glemt kvarter, stille gater, her og der en parkert bil, på hjørnet en kiosk, litt lenger nede et vertshus, svakt brunlig ulmende bak skitne gardiner, og ved siden av det en «spillehall». Leiegården alt annet enn gåtefull, en av disse mursteinsgårdene fra en gang på 1950-tallet, oppgangen av betong, rungende, steintrapper, hoveddørene i brunt, mattlakkert tre med et kikkhull og en brevsprekk i blankt metall, i betongveggen på avsatsen en luke i kraftigere metall, rundt, som et kuøye på en ferge, og et håndtak i svart plast, den klamme lukten av søppel inne fra sjakten. Leiligheten ligger i første etasje til venstre, entreen med fire dører, også disse i mattlakkert tre, til høyre først toalettet, så det trange kjøkkenet, overfor det døren til stuen og rett frem soverommet, som ikke er hennes, det er bare fremleie, sier hun og ler. Hun er igjen (eller fortsatt) i en av disse lange løse kjolene med vide ermer, et mønster i svartlilla eller dypt bordeauxrødt, nakne føtter som bare synes når hun beveger seg, foran meg inn i stuen, opplyst av det bleke skjæret fra en gatelykt og den varmere gløden fra stearinlysene på spisebordet hun har dekket til to. Et stort rosmarinduftende hvetebrød, rødvin i to krystallglass med skår og midt på bordet, mellom rødvinsflasken og fjelen med brødet, en bolle med en slags krem, blekgrå med et sykt lilla skjær hun løfter opp med kniven sin og smører på brødet mens hun allerede snakker og ler. Den er myk, fet og snaker kraftig og metallisk av røyk eller bent frem gass. Hva i all verden er det? spør jeg. Aubergine, hun har varmet den over gassflammen, sier hun, til den var mør, en halv time kanskje, så har hun flådd den og most det lilla kjøttet sammen med sitron, salt, pepper og olje, liker du den? Hvor kommer den fra? vil jeg si, jeg tenker på oppskriften, men det har aldri vært noen oppskrift, det er snarere en tradisjon, noe som har vandret fra kvinne til kvinne gjennom generasjoner, men det sier jeg ikke, jeg sier – hvor kommer du fra?

Den dagen hun ble født, reiste det samlede parlamentet seg og utropte med én stemme Ham til å være, ikke lenger bare representanten for, men selve inkarnasjonen av det rumenske folk. «Ceaușescu – Folket» ropte de, i timevis, «Ceaușescu – Folket», og igjen, «Ceaușescu – Folket» og igjen og igjen «Ceaușescu – Folket».

Hun ser på meg, smiler som om hun vet noe jeg ikke vet (det gjør hun, hun vet alt, jeg vet ingenting, jeg er fortapt og fullkomment fri), så ser hun ned i vinen i glasset hun langsomt dreier med tommel- og pekefinger presset om stetten, hun blir fjern, så løfter hun blikket og ser meg i øynene med et alvor jeg ikke kan bære, og så, plutselig, ler hun.

Gjennom hele barndommen hennes hadde det rumenske statsfjernsynet på kanal 1 (det var bare den ene) hver dag brakt en transmisjon fra Hans og hustruen Elenas dag. De første årene bare et kvarters sammendrag, men med tiden ble det mer, først en halv, så en hel og de siste årene opptil to timers noen ganger uavbrutt og tilsynelatende direkte transmisjon. Man (det vil si enhver rumener som slo på fjernsynet om kvelden, og formodentlig også moren hennes og altså også hun) så dem ikke sove eller stå opp eller kle på seg, de gikk aldri på toalettet og hostet ikke, men man så dem arbeide, Han på sitt kontor, hun ved et bord i en stue omgitt av kjemibøker, tabeller og plansjer (og alltid i den samme beskjedne og hverdagsaktige lyse skjorten foran den samme veggen med det samme gullinnrammede maleriet av et rumensk landskap over den samme buketten av røde og hvite blomster i en lav svart krukke og alltid i det samme lyset, uansett været i resten av hovedstaden skinte solen alltid sart inn på henne (men ikke på buketten, den sto i skyggen), man så dem ved lunsjen i spisesalongen, enten alene ansikt til ansikt på hver sin side av bordet eller i selskap med en minister, en utenlandsk ambassadør eller president og dennes hustru eller ministre og en sjelden gang, mest ved høytider eller under en fridag i fjellene, også de tre barna, Valentin, Zoya og Nicu, man så dem ved åpninger av konferanser, museer, boligkvarterer, svømmestadioner og bilfabrikker, på besøk i provinsbyer og landsbyer overalt i Romania, under mottagelsen av ordener og medaljer hos statsledere og regenter i USA, Nord-Korea, Libya, Frankrike, Den sentralafrikanske republikk, Argentina, i Danmark ga regenten dronning Margrethe II Ham den høyeste orden noe menneske kunne få i dette landet, Elefantordenen, man så dem inspisere nyåpnede og allerede varebugnende supermarkeder i Bucuresti (hvordan Han med bondens kjennerhånd langer ut etter et brød fra hyllen og straks merker at «brødet er bedre utenfor hovedstaden») eller i helikopter fly over provinser rammet av oversvømmelse, jordskjelv eller tørke, man så Ham til fots i spissen for og med sin halvgudelige energi allerede i ferd med å distansere sine nærmeste medarbeidere på vei over en stor plass og videre opp trappen mot parlamentet med sin høyre arm utmalende visjonen for løsningen på katastrofene, krisen, utfordringen, eller på åpen mark under en nådeløs sol omgitt av landbruksingeniører diskutere sin plan for fremtidens landbruksmaskin som kan «høste og samtidig så», man ser dem et øyeblikk hvile ut over en omgang backgammon på en solblendet terrasse, hun i todelt gul badedrakt med et tilsvarende hårbånd, Han bare i badebukser, den hvite morgenkåpen som en avlagt slangeham på stolen omkring Hans nakne torso, man ser dem spille volleyball med Folket og svømme (hundesvømming) i Adriaterhavet eller iført skredderfriske vandreantrekk og med hver sin vandrestokk på vei langs slyngede stier over Romanias fjell eller nesten forsvunnet i kolossale isbjørnpelser i kane glidende gjennom vinteren eller stående i åpen vogn som Kennedyparet før dem på vei ut av industrilandskap og inn i den mytiske fortid, hvor tusener og atter tusener av borgere kledd som sine dakiske forfedre blant bål og telt, i rustning og harnisk gjenopplever Romanias fødsel, man ser Ham blant arbeidere, kunstnere og barn og med et besluttsomt grep løfte kisten med den døde opp på skulderen og samtidig heve sin høyre hånd og vinke fortrøstningsfullt til kameraet. Han var dermed ikke bare overalt i det offentlige rom, men også i hjemmene, Han var medlem av hver eneste rumenske familie, også hennes, på lik linje med den hellige jomfru og Jesusbarnet ved hennes bryst.

Den natten snakker dere ikke lenger, den natten elsker dere.

Nei, vent! Den natten forteller hun meg sin historie, der, sittende overfor meg ved bordet med stearinlysenes urolige flammehoder mellom oss, den ene armen hvilende på bordet, glasset, som gjennom hele historien dreier sine små skarpe krystallyn mellom tommel- og pekefingeren hennes, den andre hånden hviler i det myke bomullsstoffet i fanget, det høyre låret liksom helt over det andre, foten som henger naken under kjolefalden og den andre foldet inn under stolen så vristen hviler mot gulvet, en historie jeg ikke fatter, fortsatt nå i dag mer enn tyve år senere har jeg vondt for å tro at den er virkelig, sann, en historie uten kronologi, som om hun ikke har noe begrep om tid (ikke et ord om at hun er blitt født, igjen er det som om hun er gitt), men som en dans, en flytende bevegelse fra ett øyeblikk, en scene, en erindring, et navn og inn i et annet, og ikke lenger bare i mitt språk, også det flyter inn i et engelsk like flytende over i fransk og derfra uten overgang, som om språkene ikke kjente til grenser (det gjør språkene ikke, det er bare vi som i vår frykt for det fremmede, det ufattelige, forsøker å begrense og adskille dem), over i et språk jeg ikke kan huske å ha hørt noen gang, og som jeg ikke rekker å gripe et ord eller bare en lyd av før jeg plutselig forstår at det igjen er mitt språk hun snakker, det er historien som er ufattelig. Eller rettere sagt: Hun sier ikke et ord, ser bare på meg, et helt minutt, en time, kanskje, så, som en serviett som ved et vindpust ingen ellers ville ha lagt merke til, plutselig løftes opp og glir ut over kanten på kafébordets marmorflate, gjør en baklengs volte i luften og fortsetter, reiser hun seg fra stolen og forsvinner gjennom døren inn i soverommet.

Og du? Hva venter du på?

Aner ikke, et tegn, et ord, et rop, en bønn som aldri kommer før det plutselig er for sent.

I bøkene de leste på skolen, sto det at Han forente Romania, fra de slovakiske fjellene til Donauelven og mot øst helt til kysten av Svartehavet. Han forente Valakia, Bessarabia og Transilvania. Han var av den dakiske rase, og de, rumenerne, var foreningen av romerne og dakerne. Og som det gamle Romania holdt stand mot Romerriket, slik holdt Hans land – som det eneste i regionen – stand mot imperiet i øst.

Du føler deg fortapt. Du lukker øynene, som om du kunne unnslippe den veien, gjennom søvnen. Så merker du bevegelsen, som ikke er din, du har allerede reist deg og går bort mot døren, du legger hånden mot den, og den glir opp.

Rommet ligger i mørke. En lampe ute på gårdsplassen kaster et sykt gulaktig skjær inn over sengen, som ikke er hennes, men en fremmed manns seng. Hun ligger på ryggen midt på sengen, hennes slanke legeme lyser (som en gresk yngling i marmor), øynene dekket av skygger, kanskje er de lukket, men jeg merker blikket hennes, det mørke håret er en blødning, en oljepøl, glinsende, en svart sol, en glorie. Det er ikke noe erotisk her, ikke noe spill, hun kunne like godt være et lik, et offer, et bud. Det har ikke noe med lyst å gjøre, eller frihet. Hun er noe uomgjengelig, hun er det gitte.

Jeg kler meg naken og legger meg på sengen ved siden av henne. Min hud lyser hvitt, hennes har plutselig et fremmed skjær av oliven. Brystene er små og jomfruelige. Jeg legger en hånd på det borterste, det høyre, lar den hvile, lytter etter åndedrettet hennes, men det er uhørlig. Så lar jeg hånden gli nedover magen mot skjødet. Det er hett, fuktig, hvis du snudde på hodet, ville du se dampen stige opp.

Jeg husker ikke at hun fortalte meg sin historie, men det må hun ha gjort, hvor skulle jeg ellers ha den fra? Jeg husker ikke at jeg noen gang møtte noen som kjente henne.

Hun kunne like godt være din drøm?

Men det er hun ikke.

Og hvorfor ikke, du har ennå ikke fortalt hvordan hun så ut, kjolen hennes har du beskrevet eller snarere antydet, måten hun satt på, måten hun bøyde foten på, men ansiktet hennes, hvis du virkelig har sett henne, må du kunne beskrive ansiktet hennes så man ser det for seg.

Og det kan jeg ikke, alt jeg husker, er antydninger, stemninger, scener og handlingene, ned i den minste detalj, men ansiktet hennes, det streifer meg, og så snart jeg vender meg mot det, viker det unna, som en dans, som røyk, det løser seg opp.

Som en drøm.

Hun er ikke en drøm, Madame.

Og det skal jeg tro?

Jeg har et fotografi. Jeg har hatt det liggende i en konvolutt i en flyttekasse jeg har slept med meg fra kjeller til kjeller, fra loft til loft, gjennom de mer enn tyve årene som er gått, men uten noen gang, ikke en eneste gang, å ta det frem, jeg har aldri, ikke siden den natten hun ga meg det, sett på det.

Har du det her?

Ja.

Ta det frem nå.

De vil se det?

Nei, det er du som skal se det. Hvordan ser hun ut?

Han var «det rumenske folks sønn», Han var i dem, de var i Ham, Han levde ene og alene på deres nåde og hadde ikke noe liv utenfor deres, sengene han sov i, var deres senger, maten han spiste, var deres mat, tilberedt av planter og frukter høstet på deres jord (og han elsket den, den enkle bondekosten, tomat, løk og fetaost var det beste Han visste, og uansett hvor i verden Hans liv i det rumenske folks tjeneste førte ham, hadde Han alltid med seg en kjølebag, ofte en hel kasse, en container, et fly fylt med produktene av den rumenske jord og det rumenske folks arbeid, deres kjærlighet, sorger og svette, og lot det morgen, middag og kveld og uansett hvor i verden Han var landet, Paris, Washington, Teheran, Pyongyang, tilberede av sin egen medbrakte rumenske kokk, og alltid de beste råvarer, biodynamiske, også på det punktet var Han flere tiår forut for den vestlige sivilisasjon, Han tillot seg aldri den luksus å gå på restaurant, og motsatt all verdens øvrige korrumperte statsmenn og makthavere deltok Han aldri i luksusmiddager og festbanketter og stående tafler, og når

Han av diplomatiske grunner ikke kunne unnslå seg, rørte han ikke maten, og hvis Han for ikke å støte vertinnen i det minste var nødt til å smake på denne eller hin ikke-rumenske spesialitet, så hadde Han utviklet en spesiell måte, diskré, upåaktet, å la den mikroskopiske biten – confiture de canard, nakji-blekksprut, kaviar, trøffel – gli fra munnen og ned i sin hule bondehånd og derfra forsvinne inn under bordet, overalt i verden medbrakte Han sin egen rumenske munnskjenk, en sønn av folket, som smakte på maten før Han selv fikk lov, og et team av kjemikere og biologer som analyserte den, vinen Han drakk, var vin av rumenske druer og bare de beste, Han hadde sin helt egen vin, gyllen og søt, Han drakk som var den det rumenske folks blod, som «sønn» av dem var Han av en spesielt utvalgt og i en viss forstand guddommelig slekt, dakerne, og da det fra den dakiske så vel som den greske mytologien er kjent at omgang mellom dødelige og dem som aldri skal dø, er risikabel for begge parter, medbrakte han overalt i verden, selv som gjest hos den amerikanske president Carter i Washingtons fornemme Blair House, sitt helt eget rumenske sengetøy og sitt eget team av rumenske eksperter under ledelse av en viss Nicolae Popa, som, før han selv trådte inn og satte foten i en ny fremmed stats gjesteresidens, skiftet det lokale sengetøyet og de lokale håndklærne ut med det og de medbrakte rumenske, avsøkte vegger, tak, gulvtepper og eventuelle sprekker i reolene for skadelige stoffer, elektroniske apparaturer, radioaktivitet og bakgrunnsstråling, tørket av samtlige dørhåndtak, skapdører, bordflater, armlener og lysbrytere med desinfiserende (rumenske?) væsker, og når Han etter et for det rumenske folk og den rumenske stat uomgjengelig møte med en annen stor statsmann – Nixon, Carter, keiser Bokassa I, Jong-il, Zedong – var nødt til å trykke den andres hånd, så sto et team av rumenske sikkerhetseksperter klar bak Hans rygg med en desinfiserende klut, som de straks etter håndtrykket og det obligatoriske fotografiet tørket av Hans muligens dødelig infiserte høyre hånd med, akkurat som de før ethvert møte eller besøk på et fremmed romfartssenter eller en bilfabrikk eller et diamantlaboratorium sørget for å få eventuelle ventilasjonsanlegg avbrutt og samtlige sprekker i vindusrammer tetnet, for som det rumenske folks stemme måtte Han unngå enhver forkjølende trekk), bilene Han kjørte i – Mercedes, Cadillac, Rolls-Royce – var det rumenske folks biler, yachtene Han fikk i gave av fremmede statsmenn og aldri selv brukte, var det rumenske folks yachter, palassene Han overalt i Romania lot oppføre og ofte eller aldri besøkte og overnattet i – palasser med egen kino, idrettshall, festsal, park, bar og bowlingbane – var det rumenske folks palasser, og da Han i 1982, da hun var tretten eller fjorten, ryddet mesteparten av det gamle Bucureşti og la grunnsteinen til det som skulle bli verdens største bygning, var det ikke Hans, men Folkets Hus Han la ned grunnsteinen til.

Den natten elsker dere endelig …

Ja, endelig, eller kanskje altfor tidlig, eller jeg forsøker å elske henne, men jeg kan ikke trenge inn, hun er et språk jeg ikke kan fatte, uansett hvor mye jeg enn ønsker det, lengter og, nennsomt, forsiktig, forsøker, hun er der mellom hendene mine, men jeg kan ikke nå henne. Jeg resignerer, lukker øynene, glir ned i søvnen som i et vann jeg i det samme stiger opp gjennom, jeg hører stemmen hennes, nå bare en hvisken, hun snakker om sin religion, men uten å nevne den, det er på grunn av den, sier hun, det er derfor jeg må være tålmodig. Hvilken religion? tenker jeg, hun har ingen religion, det kan jeg ikke tro, men jeg sier det ikke. Så er det kanskje likevel bare et spill, helt enkelt, ikke en annen verden hvor alt er fortryllet, men den samme og eneste verden hvor alt er det samme, alminnelig, trist?

Nei, nei. For Guds skyld.

Så sier hun det: Hun er danser, og det har hun kanskje sagt allerede den første kvelden, da vi sto ved den store ruten mot gaten i skjæret fra lyktene som feide forbi. Hun nevner noen navn jeg kjenner eller i hvert fall har hørt, navn på koreografer fra noen av de mer avantgardistiske gruppene i byen. Hun har danset hos dem. Men i virkeligheten, sier hun, er hun ballerina fra den rumenske statsballetten.