ILDAHL - SERIEN 3

Demonen fra stjernene

Eirik Ildahl

Norsk utgave

© 2016 Dr. Spruce Books

© 2016 Eirik Ildahl

Originalens tittel:

ILDAHL - SERIEN 3

Demonen fra stjernene

Utgitt av Dr. Spruce Books AS

Forside illustrasjon: © 2016 Dr. Spruce Books Design Dep.

E-bok tilrettelegging: Dr. Spruce Books Design Dep.

Alle Dr. Spruce Books utgivelser vil være tilgjengelige både som paperback og i elektroniske utgaver.

Se www.drsprucebooks.no for mer informasjon.

ISBN (Norsk utgave):

EPUB: 978-82-93242-94-9

Print: 978-82-93242-95-6

Copyright © 2016 Dr. Spruce Books NO

OM FORFATTEREN:

Eirik Ildahl (f. 1957) har alltid skrevet serier: tegneserier, tv-serier, radioserier og nå en bokserie utgitt på Dr. Spruce Books.

Titler inkluderer: Fantomet, Donald Duck, James Bond, Hotel Cæsar, Knut Gribb og mange flere!

Ildahl har vært forfatter på heltid siden 1981. Han har skrevet en rekke manus for norske og internasjonale filmer, prisbelønte tegneserier, en roman og jobbet som journalist.

Eirik Ildahl har også vært styremedlem i Rivertonklubben, Norske Dramatikeres Forbund og Norsk filminstitutt.

OM SERIEN:

ILDAHL-SERIEN er en fantastisk serie i klassisk røverromanstil om en livstrøtt forfatter som mildt sagt tar av.

Eirik Ildahl har tilsynelatende levd et tilbaketrukket, borgelig liv på Oslo vest. Sannheten viser seg å være en ganske annen:

I ILDAHL-SERIEN avslører han sin virksomhet som smugler, PST-agent, svindler, reformator, tidsreisende m.m!

God lesning!

Dr. Spruce Books

“We shall, by indirections, find the directions out.”

– William Shakespeare: Hamlet

SIRENESANG FRA OSEANETS DYP

Det var i og for seg ingen situasjon, for det forelå jo ikke det man ville kalle en akutt fare eller et prekært problem. Ikke desto mindre opplevde jeg det som skjedde som urovekkende. Tilstanden var ikke direkte truende eller ubehagelig, men ekstraordinær og uforklarlig, og dermed ikke så lite irriterende. Man vil jo gjerne forstå mest mulig av verden rundt seg, ikke sant?

Nynningen hadde vært der siden det skumret. Den kom fra ingen steder og fra alle steder, en lavfrekvent, syngende summing som hadde fulgt meg helt siden jeg forlot tettbebyggelsen i utkanten av Timmins. Det var midtsommer og tyve grader pluss i den kanadiske gruvebyen, grunnlagt i 1912 i forbindelse med det som ble kjent som “The Porcupine Gold Rush”. Hundre år senere hadde Timmins vokst til nesten et halvt hundre tusen innbyggere, men var fremdeles mest kjent for gruvene. Jeg hadde kommet et par dager i forveien for å inspisere Kidds-gruven noen kilometer øst for byen.

På dette tidspunktet var jeg engasjert av Scientia Felix på Bahamas for å ivareta stiftelsens forskjellige investeringer. Ut fra min faglige bakgrunn kunne man kanskje ha stilt spørsmålstegn ved dømmekraften til det mennesket som hadde ansatt meg, men det kunne enkelt forklares ved at det var meg selv. Haken med denne forklaringen var at den ikke for noen pris måtte komme offentligheten for øre – hemmeligholdet var faktisk hele poenget med arrangementet, ettersom stiftelsen var opprettet for å forvalte verdier som hadde kommet i min besittelse etter en opprivende kolafei med Vatikanbanken en tid i forveien. Det var snakk om verdier jeg ikke uten videre kunne redegjøre for overfor norske skattemyndigheter, så det var tross alt bedre å ta jobben med å sannsynliggjøre at stiftelsen honorerte en halvstudert røver sjenerøst for uspesifiserte rådgivningstjenester.

Det var for lengst slutt på gullet i gruvene rundt Timmins, men man hadde fortsatt å grave ut sink og kopper i lagene under, og nå var Kidds-gruven en av verdens dypeste gruver. På det dypeste gikk den tre kilometer ned i jordskorpen, og ettersom jorden er litt flattrykt ved polene og gruven befant seg forholdsvis langt mot nord, var det laveste punktet i Kidds-gruven også så nær det var mulig å komme jordens sentrum.

Jeg var støl etter den lange flyreisen og hadde insistert på å spasere. Fra Hollinger golfklubb var det snaue fire kilometer gjennom skogen til det gamle dagbruddet, og ettersom jeg nærmet meg gruven, kjentes det som om nynningen økte i intensitet. Hvorfor var den plutselig tilbake nå? Første gang jeg hørte nynningen kunne jeg kanskje ha vært syv år gammel, men nå var det over tyve år siden jeg sist hadde hørt den. Da hadde jeg forkastet lyden som et særegent atmosfærisk fenomen – kanskje luftlag som reflekterte lyd fra et gigantisk testprogram for subwoofere eller noe slikt – og fortrengt hele greia. Eller kanskje det kunne være vibrasjoner fra seismisk aktivitet dypt i jordens indre? Eller fra høyspente kraftledninger? Eller rett og slett begynnende tinnitus?

Uansett, heller ikke tidligere hadde jeg betraktet fenomenet som en “situasjon”.

Nå vil kanskje ikke alle være enige i at det er overhengende fare som skiller en situasjon fra en tilstand. Filmforfatteren og regissøren Billy Wilder hadde denne definisjonen: “Hvis en skuespiller kommer inn gjennom en dør, da har du ingenting. Men hvis han kommer inn gjennom et vindu, da har du en situasjon.” I Wilders betydning kunne jeg med andre ord ha hatt en situasjon hvis nynningen hadde skapt en forventning om at lyden betydde at det ville skje noe uvanlig. Men den koblingen gjorde jeg ikke, for selv om lyden ikke var ukjent, manglet jeg fremdeles noen avgjørende referanser for å forstå hva som var på gang. Der jeg vandret gjennom skogen med den jevne summingen i ørene, var det som om jeg satt i en kinosal og så en skuespiller komme inn gjennom vinduet uten å ane at det ikke var vinduet som var den alminneligste adkomsten til et rom.

Grunnen til at jeg hadde valgt nettopp dette tidspunktet for å inspisere gruven, hadde ingen ting å gjøre med hva jeg mente om forretningsdriften. I rapporten min til meg selv ville jeg skrive at gruven var veldrevet og solid med gode fremtidsutsikter, uten at jeg av den grunn hadde undersøkt saken mer inngående enn å registrere at aksjene ga grei avkastning. Derimot trengte jeg et utenlandsopphold som kunne legitimere det honoraret jeg hevet, samtidig som jeg hadde fått høre at man hadde støtt på en underjordisk sjø flere kilometer nede i dypet.

Geologien antydet at det underjordiske bassenget måtte ha ligget isolert i mellom halvannen og to og en halv milliarder år, så det var etablert et samarbeid med flere universiteter om å ta prøver. Interessen konsentrerte seg om å finne mikroskopisk liv, for på den tiden da bassenget ble isolert, var livet på jorden bare enkle, encellede organismer. Dersom den underjordiske sjøen inneholdt liv, håpet man å gjøre oppdagelser som kunne kaste lys over hvordan livet hadde utviklet seg på jorden.

På dette feltet var det naturligvis ingen ting jeg kunne bidra med, men som forfatter av sensasjonalistiske underholdningsromaner var jeg alltid på utkikk etter noe som kunne gi oppslag til nye røverhistorier. “Konvensjonell og forutsigbar sjangerøvelse,” hadde kritikerne skrevet om min siste bok. Kanskje denne gruven kunne gi meg inspirasjon til noe mer originalt? Et underjordisk Atlantis bebodd av etterkommere av vannvesener fra en fjern og hyperavansert galakse? Et havfrueparadis med skjønne vannymfer i dypet under Ontario? Eller hva om medlemmene av denne supersivilisasjonen hadde blitt innesperret under jorden ved en ulykke og hadde degenerert til likbleke, blinde rommonstre som livnærte seg ved å spise hverandre? To milliarder års evolusjon kunne ha omformet dem til nådeløse drapsmaskiner – så hva ville skje om de slapp ut i de syv hav? Ett er sikkert, skrekkhistoriene om rømt oppdrettslaks ville blekne.

Foran meg skar Gold Mine Road gjennom den glisne granskogen og jeg kunne se bygningene på kanten av dagbruddet. All aktivitet i gruven hadde stanset for ikke å forurense det underjordiske bassenget før forskerne hadde tatt sine prøver, så den tiltagende nynningen kunne ikke ha noen forbindelse med maskineriet i gruven. Jeg presenterte meg i resepsjonen og ble ført av gårde til heisanlegget som skulle frakte meg ned i dypet.

Å bryte forseglingen på bassenget var en høytidelig begivenhet, så administrerende direktør og et par fra gruvens styre hadde også møtt opp. De var gamle kjente og utvekslet joviale alminneligheter mens vi senket oss mot jordens indre.

Tre kilometer er et godt stykke ned, så vi måtte bytte heis flere ganger. Jeg hadde tatt for gitt at nynningen skulle gi seg når jeg kom under jorden, men for hver hundremeter jeg beveget meg nedover, syntes jeg lyden ble mer påtrengende. Jeg spurte de andre om de hadde noen idé om hva lyden kunne være.

– Hvilken lyd? spurte administrerende.

– Du hører ingen ting?

– Tenker du på heismotoren?

Jeg smilte resignert. – Det må være øresus. Jeg er ikke helt ung lenger.

Nynningen hadde gått fra å være irriterende til enerverende, og etter hvert som vi nærmet oss bunnen, trengte den som et tannlegebor inn i bevisstheten. Da jeg snublet ut, kunne jeg ikke lenger bestemme tonehøyden, for hele skallen var bare en byll av vibrerende smerte.

Jeg håndhilste på professor Ditt og doktor Datt, og konsentrerte meg om å si navnet mitt med normal stemme. Instinktivt følte jeg at jeg burde brøle høyt for å overdøve den skingrende kverningen. Så sank jeg ned på en krakk mens forskerne satte i gang maskinen som skulle trekke ut det sterile røret de hadde ført ned gjennom berget og inn i urtidsbassenget. Da de første vannprøvene ble løftet opp gjennom gulvet, var de allerede forseglet i små kamre i borsylinderen, klare til undersøkelser i laboratoriet.

Professor Ditt – eller var det doktor Datt? – ofret en av prøvene i anledning den store dagen og gav oss hvert vårt lille beger. – Urhavet, sa han høytidelig. – Slik som dette var urhavet da livet oppsto.

Jeg beveget begeret i små sirkler under nesen som om jeg var på vinsmaking, men fornemmet bare en eim av naken stein. Dessuten virket vannet en anelse mer tyktflytende enn det som kom i springen, så det hadde vel tatt opp i seg en mengde salter og mineraler fra fjellgrunnen. Nynningen dundret som en kraniesag, og jeg tok meg i å puste med åpen munn for liksom å slippe lyden ut den veien.

Idet jeg lukket munnen, kjente jeg at slimhinnene var fullstendig uttørket. Uten å tenke meg om drakk jeg begeret tomt.

Så ble alt mørkt.

***

Det var i den tiden da Sigvart Fotland satt ved orgelet. Når forspillet til morgenandakten tøt ut av høyttaleren under trolløyet, måtte jeg løpe, for da var det bare et kvarter til det ringte inn.

Jeg var en svært pliktoppfyllende førsteklassing og beflittet meg fra første dag på å møte presis og å gjøre hjemmeleksene korrekt. Problemet var at det var alt for enkelt, for jeg hadde allerede for to år siden lært meg å lese, og stort annet sto ikke på undervisningsplanen dette første året. Hadde jeg enda fått nye utfordringer kunne mye vært annerledes, men jeg ble tvunget til å sitte stille og høre på terpingen av gammelt nytt, så det tok ikke mange månedene før jeg hadde gjort meg så umulig at jeg ble sendt til skolepsykologen med spørsmål om jeg i det hele tatt var skolemoden.

Etter denne ydmykende opplevelsen tøylet jeg virketrangen, og de neste tolv årene gikk mye av skoletiden med til å fylle kladdebøker med ondsinnede karikaturer av lærerne.

Ikke til å undres over at jeg så frem til påskeferie på tampen av mitt første skoleår. Påsken kom sent det året, det var lørdag 10. april 1965, dagen før Palmesøndag, og jeg satt på Melkebaren i Hamar sammen med far. Vi skulle hente farfar og tante Inger som kom med toget fra Drammen.

Stedet var ikke tilfeldig valgt. Fars arkitektfirma Arkitim hadde tegnet bygningen i samarbeid med interiørarkitekt Edvin som holdt til i det samme kontorfellesskapet på høyden over lærerskolen, så vi følte en slags lojalitet til etablissementet, godt hjulpet av at de hadde både pølse med potetmos og softis på menyen.

Ettersom ankomsttiden nærmet seg, beveget vi oss de to kvartalene ned til jernbanestasjonen. Jeg hadde fått en hel Solo på Melkebaren, og nå hadde den trukket gjennom systemet. Jeg måtte på do og far fulgte meg inn på jernbanerestauranten.

Jernbanerestauranten var det man i dag ville kalle en klassisk brun restaurant, men den gangen var det simpelthen slik de fleste restauranter var. De ferme damene serverte kaffe, øl, kalde karbonadesmørbrød og tallerkenretter oversvømmet av brun saus. Selve bygningen var et ekko av Paul Dues majestetiske, snart sytti år gamle stasjonsbygning i hannoveriansk stil, og på den slitne, lakserøde murpussen ved siden av inngangen var det tegnet en krusedull med blått kritt, uutfordret av vedlikehold og vask. Den lignet litt på en halvmåne med et nyseanfall.

– En halvmåne med influensa, sa jeg, for jeg hadde skjønt at influensa var et finere ord for forkjølelse.

– Vandalisme, sa far.

– En halvmåne med vandalisme?

Det gikk mange måneder før jeg skjønte at snørrete lekekamerater ikke nødvendigvis var vandaler, og fremdeles forbinder jeg “Blue Moon” med plyndringen av Roma i år 455.

I døren holdt vi på å kollidere med en travel mann med termos, tykke briller, hårfilthatt og blankslitt gabardinfrakk.

– Se deg for! sa far, men mannen bare fortsatte ut på gaten uten å snu seg.

– Kanskje han skal rekke en buss, sa jeg.

a– Han hadde tydeligvis tid nok til å nyte medbrakt, sa far.

På døren til herretoalettet hang det et pappskilt: I USTAND.

Far kikket inn. Do, servant og renne – ikke noe uvanlig. Jeg kan forestille meg at han gjorde en rask avveining mellom den mulige skaden av at en desiliter barnepiss ble liggende i en tett renne holdt opp mot at farfar ikke ble møtt ved ankomst fordi far hadde stresset opp igjen til Melkebaren med en tissetrengt unge. Det var ingen oppside ved det scenarioet, bare en overveiende sannsynlighet for at guttungen ville la det gå i buksene før han kom frem, med alt det plunderet det ville medføre.

– Det er ikke noe å bry seg om, sa far, – det renner ned etter hvert.

Så stakk han pappskiltet i lommen, overlot meg til meg selv og gikk ut på perrongen.

Renna var montert i voksen høyde, så jeg valgte vannklosettet. Men først etter at jeg hadde tømt blæra oppdaget jeg at løfteknappen på sisternen manglet, slik at det var umulig å trekke ned. Jeg var ikke dummere enn at jeg skjønte at det enkleste ville være å skylle ned ved å helle vann rett i skåla, men hvordan? Jeg løftet av lokket på sisternen for å se om jeg kunne skyfle vann derfra og rett ned i dassen med hendene.

Jeg glemmer aldri det synet som møtte meg.

På den hvite porselensbunnen i sisternen lå det bitte små bonboner i mange farger, magisk selvlysende gjennom det klare vannet. Noen røde, noen gule, noen grønne; de var som biter av sukkerstrødde seigmenn, fotografert med stjernefilter i en romantisk Disneytegnefilm. Og det var i grunnen så romantisk som det kunne bli for en syvåring på sekstitallet.

Jeg stakk armen ned i vannet og grep en av de små klumpene. Kunne det være noe annet enn godteri? Klumpen hadde festet seg til porselenet, men lot seg uten problemer nappe løs. Forsiktig puttet jeg den i munnen og suttet.

Smaken var svakt søtlig, men ikke nok til at jeg ble tilfredsstilt. En slags vingummi? Hadde jeg vært eldre, hadde jeg kanskje tenkt på dette som en utspekulert strategi fra dropsprodusentenes side for at folk skulle spise mer godteri, men mitt syvårige jeg puttet bare en klump til i munnen. Utålmodig med at søtsmaken skulle fylle munnhulen knuste jeg klumpene mellom tennene og lot bitene surkle rundt i munnhulen til de hadde gått i oppløsning.

Ennå var søtsuget der. Jeg nappet løs den ene klumpen etter den andre, puttet dem i munnen og suttet. Snart var det ikke en eneste godteriklump igjen i reservoaret.

Jeg så ned i doskåla og måtte erkjenne at det var et synlig gulskjær i vannet. Men uten lokk på sisternen lot flottørstangen seg løfte selv om knappen øverst manglet. Jeg trakk ned og gikk.

Utenfor toalettet møtte jeg dresskledd herre med gråstenk ved ørene og et tomt norgesglass i hånden. – Toalettet er i ustand, informerte jeg. – Det var bare så vidt jeg klarte å trekke ned.

Han så forundret på meg. – Jeg skal bare hente vann til hunden min, sa han.

Jeg skyndte meg ut på perrongen til far.

Farfar og tante Inger hadde kommet, og tante Inger var langt inne i en tirade om det hyggelige reisefølget deres, en statssekretær i forsvarsdepartementet visstnok, på vei til Elverum, som lå en halvtime øst for Hamar. Dagen i dag, 10. april var jo selveste 25-årsmarkeringen for kampene på Midtskogen under den tyske invasjonen i 1940, fulgt av bombingen av Elverum 11. april, så den store dagen skulle markeres med flaggheising, kransnedleggelse, lokale hornorkestre og altså en offisiell representant fra hovedstaden.

– Der er han! sa tante og pekte på den gråstenkte idet han kom ut av jernbanerestauranten på perrongen tvers overfor oss. – Vi var forsinket, så jeg var redd for at han ikke skulle rekke motorvognen videre til Elverum.

– Hele vitsen er jo at de korresponderer, sa farfar overbærende, – motorvognen til Elverum går ikke før Oslotoget har kommet.

– La meg ta den store kofferten, sa far og løftet med seg bagasjen deres over skinnene.

Avgangen til Elverum ble ropt opp. Statssekretæren ble bare stående på perrongen, og et øyeblikk hadde jeg følelsen av at han så rett imot meg, spiddet meg med blikket som om jeg hadde snømult en tungnem klassekamerat for tredje gang denne uken.

Konduktøren blåste i fløyta. I siste øyeblikk steg statssekretæren om bord.

– Hva slags hund hadde han? spurte jeg, men verken farfar eller tante Inger gadd å svare.

Dagen etter ble jeg veldig kvalm, men jeg sa ingen ting om godteriet jeg hadde funnet i sisternen. Jeg visste jo at jeg ikke burde ha tatt det. Dessuten var ulempen ved å være henvist til Jules Vernes “Reisen til månen” under dyna i påsken minimal sammenlignet med å bli tvunget med på daglige påskeskiturer i Vangsåsen.

Det var først to og en halv måned senere jeg hørte nynningen.

***

Som barn hadde jeg en utpreget tendens mot det overskridende, uten at noen egentlig tok notis av det, så langt jeg vet. Rammene for hva som var normalt, var tross alt mye videre på 60-tallet. Ikke ble man fotfulgt av tanter med inderlige smil dersom man trengte å deppe litt i et skogholt et par dager, og ikke kom det løpende en voksenperson med Ritalin hvis man lot seg inspirere til litt ekstra entusiastisk livsutfoldelse.

På samme måte ble heller ikke min velutviklede fantasi sett på som noe veldig spesielt, til tross for at den unektelig var paret med en trang til ekstatisk utagering. Jeg suggererte ofte meg selv inn i fantasier som resulterte i berusende sinnstilstander, jeg gikk i søvne, jeg dyrket hemningsløst eskapistiske tegneserier og var i det hele tatt så fjernt fra en nøktern virkelighetsoppfatning som jeg kunne komme uten å ha droppet syre eller hatt en religiøs åpenbaring. Mitt etiske fundament var musketerenes æreskodeks og Tarzans – den edle villes – naturgitte sans for rettferdighet.

Men det er jo slikt man vokser av seg. I dag er jeg en utpreget rasjonalistisk skeptiker med en grunnleggende elastisk moral basert på solid kulturrelativisme; med andre ord en stabil og balansert samfunnsstøtte med begge beina på jorda. Jeg vil endatil si det så sterkt, at hvis jeg ikke hadde lagt alt dette svermeriske fantasteriet bak meg og utviklet den jordnære personligheten jeg er i dag, ville jeg neppe ha kommet levende fra alle de opprivende eventyrene jeg i voksen alder har blitt kastet ut i.

Selv om jeg hadde lært meg å lese en god del tidligere enn det passet skolevesenet, med de konsekvenser denne ferdigheten hadde fått både for verdensbildet mitt og for utviklingen som karikaturtegner, hadde faktisk også lesningen gitt meg en årvåken bevissthet om at det fantes en virkelighet utenfor Bondesvea. Jeg hadde forstått at hvis man reiste langt nok, kunne man finne både skjulte sjørøverskatter, superhemmelige spionreir og tapte sivilisasjoner. Det sto også klart for meg at dette var fenomener som det kunne være svært hasardiøst å gi seg i kast med – helt på linje med forplantning – og som derfor egentlig var forbeholdt de voksne.

Følgelig var det opplagt at når de voksne snakket sammen med barn til stede, måtte alt de sa forstås i denne sammenhengen: De prøvde å skåne oss for den gruoppvekkende sannheten om alt det som truet våre enkle og sorgløse barneliv her i verdens utkant.

Jeg kvapp derfor til da jeg hørte om en hendelse farfar hadde vært utsatt for en tid etter at han hadde besøkt oss.

– Rikstelefon? sa mor forskrekket til far.

Å ha et bakelittapparat i entreen for påkommende tilfeller, var i og for seg en alminnelig luksus, men å bruke det til å ringe utenfor området for lokaltakst, var råflott.

– Han snakket i over ti minutter, sa far. – Han hadde fått ganske ublid behandling.

– Hva mener du?

– Da han ikke ville snakke med dem, gikk de løs på ham med knyttnevene. Han hadde blåmerker både her og der.

– “De”? Hvem da?

– Han visste ikke. De sa det ikke. De ville bare vite hvem han hadde vært sammen med på Hamar.

– Han hadde jo bare vært på besøk hos oss!

– Han syntes vel ikke de hadde noe med det.

– For en stabeis, sa mor.

– Han måtte jo si det til slutt, da.

Vi satt i bilen på vei til en ukes ferie hos moster Solvor og onkel Syver i Fredrikstad. Onkel Syver hadde en liten båt i Vikene, og turene ut i skjærgården for å bade og fiske var daglige høydepunkter i sommerferien.

– Dette syns jeg høres veldig rart ut, sa mor. – Er du sikker på at han ikke bare hadde hatt en fuktig kveld på byen og måtte dikte opp en forklaring på blåmerkene til Inger?

– Han kunne jo lett ha funnet på noe mer plausibelt?

– Kanskje han uten å tenke seg om bare skyldte på noen ukjente? Og så var han fanget i den historien?

– Samme det! sa far bestemt; med lyttende barn i baksetet ville han sette sluttstrek for insinuasjonene om hva farfar drev med på fritiden, – hvis noen vil vite at det er meg min far og søster har besøkt i påsken, så gjerne for meg.

Om kvelden var jeg ute med far og onkel Syver for å sette garn. De to mennene hadde giftet seg inn i mors familie fra hver sin kant og hadde i grunnen ikke så mye å snakke om, så det endte med at de tok for seg den bekymringsfulle opptrappingen av den kalde krigen. Politikk var også noe jeg var nysgjerrig på, først og fremst fordi politikk var helt nødvendig for at det skulle komme karikaturtegninger i avisene, så jeg lyttet nøye til onkel Syvers bekymringer for verdensfreden.

– I fjor fikk kineserne atombomba, og i Sovjet nå, så styrta dem han kællen med skoen, han Khrusjtsjov.

– Bresjnev, nikket far. – Khrusjtsjovs egen protegé.

– Han virker som en ny Stalin, spør du meg! Åsså i Vietnam i år – der er jo amerikanere og kommunister i åpen krig allerede – han Johnson sier dem skal øke stridsstyrken til en halv million mann!

Han ristet på hodet og påpekte at den bipolare verdensordenen også preget norsk politikk; så sent som for noen dager siden hadde en statssekretær måttet tre tilbake av hensyn til familien, som det het, men onkel mente å vite at statssekretæren hadde hatt litt for gode venner i den russiske ambassaden. – Kan’ke stole på noen lenger!

– En trist sak, sa far. – Han gjorde et veldig godt inntrykk på min søster. Far og Inger hadde selskap av ham på toget opp til oss i påsken.

Selv om far naturligvis ikke var uberørt av risikoen for at den kalde krigen kunne flamme opp til en ny verdensbrann, mente han at kamp om makt og ressurser tross alt var til å begripe. Det som bekymret ham mest med 60-tallets tidsånd, var den irrasjonelle volden – slik som den såkalte “granatmannen” i Oslo, som hadde plassert ut håndgranater koblet til snubletråder slik at helt tilfeldige mennesker kunne ha blitt sprengt i fillebiter. Den femte og siste granatfellen hadde blitt oppdaget ved en tilfeldighet for bare litt over tre måneder siden, og ennå var det ingen som visste hvem galningen var eller hvorfor fyren handlet som han gjorde. For en kvinne kunne det vel aldri være? Men den blotte eksistensen av slik hensiktsløs grufullhet vitnet for far om avgrunner i menneskepsyken som svekket ham i troen på at arten hadde noen særlig fremtid.

På den ene eller den andre måten var altså tiden preget av frykt hos de fleste voksne som hadde opplevd andre verdenskrig. Etterkrigsungdommen hadde på sin side akseptert den etterfølgende terrorbalansens damoklessverd som en rammebetingelse for tilværelsen; de danset demonstrativt til The Beatles og leste Cocktail i smug. Og vi barna klatret i trær, lekte boksen går og tagg godteri – åndsforlatte aktiviteter som barn alltid har drevet med, og som voksne også godt kunne bruke mer tid på i stedet for å bekymre seg om forhold de ikke kan gjøre noe med.

Far skulle ellers på mange måter få rett med hensyn til menneskeartens fremtidsutsikter. I ettertid skulle jeg ønske at jeg som liten hadde forstått tankene hans bedre, og kanskje til og med at han ikke hadde vært så liberal at han gjorde det til mitt eget ansvar å vurdere om hans synspunkter hadde mer for seg enn eplekjekke hofteskudd fra alle slags vilkårlige politiske kannestøpere. Men han trodde vel at jeg var smartere enn jeg var.

Da vi hadde høstet garnene dagen etter og spist nystekt hvitting til frokost, dro alle ut og badet. Dermed var vi dobbelt så mange i båten, men plassen til hver og en av oss var redusert med minst to tredjedeler, for moster skulle ha med seg kurver og vesker med puter og pledd og frottéhåndklær og matpakker og frukt og termoser og solkrem og regntøy og tørre skift.

Onkel Syver rodde helst selv, og den fullastede farkosten seg utover fjorden med seige, stødige tak. Ofte var målet Gåseskjærene, men denne dagen skulle vi utnytte det stille sommerværet til fulle og gjorde ikke strandhugg før vi var helt ute på Missingene. De lå som en serie skjødesløse malingsflekker ytterst på sjøkartet; sandfargede, myke granittdyner mot horisonten; blankskurte av vær og vind.

Selv så langt ute i fjorden var det usedvanlig mye brennmaneter denne sommeren, så vannet fristet ikke til mer enn raske dukkerter. De voksne rigget seg til med puter, håndklær og solkrem på svaberget, mens lillebror fortapte seg i småkrypene i vannkanten. Jeg hadde ikke ro til å ligge rett ut i sola og la ut på oppdagelsesferd mot den andre siden av den digre granittamøben i havgapet.

Lillebror hadde valgt seg et omfattende forskningsfelt. Skjærgården utenfor Fredrikstad var et sjeldent rikt naturområde med grunner og dyp, tareskoger og koraller, bløtdyr og fisk. Den bløte bunnen mellom fjellrabbene yrte av reker, sjøkreps, krabber, sjøstjerner, børstemarker, skjell, alger og anemoner. Dersom han hadde løftet blikket, ville han kunnet se et like stort mangfold av insekter – bare sommerfuglartene talte over nihundre – og et mylder av fugler. Ikke bare de evinnelige måkene, men kråker, heipiplerker, sanglerker, heiloer og gulspurver.

Hele den bugnende floraen skyldtes at bøndene gjennom uminnelige tider hadde hugget skogen og brukt kysten som beitemark. Hver ettervinter svidde bøndene av de teigene hvor røsslyngen hadde blitt for gammel og seig til at dyrene ville ha den. Lysegrønt gress og babymyke lyngplanter spirte frem og fikk lys og næring uhindret av gammel lyng, grådige trerøtter og digre trekroner. Disse engene rommet også et vell av blomster – blåklokke, blodstorkenebb, krattalant, kystfrøstjerne, legeveronika og engknoppurt og hva de nå kunne hete.

Både over og under vannet var skjærgården Norges svar på Amazonasdeltaet, men ikke noe av dette opptok meg spesielt. Jeg forserte rabbene i djerve sprang med en forestilling om at jeg utforsket en forunderlig planet i et fremmed solsystem. I dag ville jeg kanskje ha sagt at de forblåste holmene ute i havblikket ga assosiasjoner til Dalis nakne surrealistiske horisonter eller til minimalistiske japanske steinhager, men den gangen var begge deler scenerier jeg hadde til gode å oppleve.

Jeg passerte en klynge med stormskjeve furuer, og oppdaget brått tre karer på et svaberg under meg. De måtte ha gått i land bare litt senere enn oss på motsatt side av holmen, for de var nettopp ferdige med å losse campingstoler og bord og hadde funnet frem noe som så ut som en stor matkurv. Båten deres var en motorbåt – og da mener jeg ikke en sånn med en liten påhengsmotor, men en ordentlig motorbåt med ratt og vindskjerm med vindusvisker. Jeg undret meg på hvorfor de var fullt påkledd i solsteken, men det kunne jo hende at de ikke hadde planlagt å bade i det hele tatt. Kanskje de egentlig bare var tre kompiser på fisketur og hadde vært nødt til å gå i land for å ta en pause og slå lens.

Men ikke gjorde de tegn til å gå i buskene, og ikke var det noen som fant fram skjellhåv for å skrape blåskjell av svaberget til agn. Forresten var det en dårlig idé å få fisken til å bite i solskinnet uansett. Hva var det egentlig de drev med?

To av karene reiste seg og satte kursen over mot den andre siden av holmen. Kanskje de måtte tisse likevel? Jeg våget meg nærmere fortøyningsstedet.

På nært hold så ikke matkurven ut som noen vanlig matkurv. Den var mer som en koffert med bryter og visere. Han som satt igjen var kortvokst og småfet med tykke briller, barbus i nakken og en rødlig børste på toppen. Brått snudde han seg og så rett på meg.

Jeg stusset over reaksjonen hans. Han hikket og gispet som om det var et sjokk for ham at jeg sto der – nesten som om han var en innfødt på denne planeten og faktisk nettopp hadde fått øye på en oppdagelsesreisende romfarer fra stjernene.

– Her! Han er her! hoiet han.

Henvendt til meg sa han. – Nå hadde du flaks. Vi var akkurat på utkikk etter noen, og så dumper du midt oppi det!

– Hva da?

– En gratis test! Det er en veldig avansert test, men du får den helt gratis!

Kompisene hans kom til syne bak et svaberg. Alle tre gliste bredt, og jeg syntes at entusiasmen deres virket litt underlig.

Den røde børsten fornemmet skepsisen min. – Jeg heter Børre Riesenwald, sa han. – Vi er psykologistudenter og holder på med et eksperiment til hovedoppgaven vår. Det går ut på å teste tilfeldige personer, og siden det var så fint vær, tenkte vi at vi like godt kunne finne noen tilfeldige personer på stranda.

Skepsisen hadde ikke helt sluppet taket i meg, men nysgjerrigheten trakk det lengste strået. – Hva slags test er det?

– Vi undersøker de fysiologiske effektene av å lyve. Om vi kan oppdage løgn ved å måle den elektriske ledningsevnen i huden.

– Svette, supplerte den ene kompisen. – Den som lyver, blir gjerne klam i hendene, og da kan vi måle det ved å sende ørsmå mengder strøm gjennom huden.

– Jeg tror ikke det er noe for meg, sa jeg, jeg hadde jo lest om den elektriske stolen og elektrodene i kofferten deres så absolutt ikke tillitvekkende ut.

– Det ødelegger eksperimentet for oss. Vi er helt avhengige av at vi har et ett hundre prosent tilfeldig utvalg!

– Hvis vi ikke kan få teste deg, blir troverdigheten av undersøkelsen mye mindre!

– Det er ingen andre som har sagt nei. Det er ikke farlig!

– Vær så snill! sa Børre. – Det tar bare noen minutter. Du vil vel ikke ødelegge eksamen for oss? Knut her skal gifte seg, men hvis han ikke får eksamen i år, kan han jo ikke det. Kanskje dama hans ikke orker å vente? Du kan ha ødelagt livet hans! Og for Torstein er dette eneste sjanse, for foreldrene hans er, for å si det som det er, ikke særlig velhavende. Hvis han ikke får tatt eksamen nå, må han sannsynligvis tømme dasser resten av livet.

Hva skulle jeg si? Syv år gammel hadde jeg lite å stille opp med mot en så overveldende argumentasjon. – Ja vel da, sa jeg.

Dermed festet de unge mennene elektroder til fingrene mine og plasserte meg i en campingstol.

– Da er vi i gang, sa Børre. – La meg først spørre deg: Liker du godteri?

– Ja.

– Har du noen gang stjålet godteri?

– Nei.

De tre stakk hodene sammen over instrumentene. Børre så forskende på meg.

– Er du helt sikker på det?

– Selvfølgelig, sa jeg. – Jeg stjeler aldri.

– Snakker du helt sant nå?

– Jeg lyver aldri heller.

Instrumentene viste åpenbart ikke det resultatet de hadde ventet seg. Børre smilte beroligende til kollegene sine.

– Hvis man tror at det man sier er sant, så vil det rimeligvis ikke bli registrert som løgn av polygrafen? sa han.

– Det er ingen ved sine fulle fem som i fullt alvor tror de aldri lyver, parerte han som hadde blitt kalt Torstein.

– Nåvel, sa Børre, og henvendt til meg: – Har du noen gang vært hos skolepsykologen?

Nå begynte jeg for alvor å ane uråd. Hvem var disse fyrene egentlig? Hva hadde de med skolepsykologen å gjøre?

– Selvfølgelig ikke. Der er det jo bare gærninger.

Børre ble mørk i blikket. – Heter du Eirik?

– Nei. Jeg heter Trond-Fredrik.

La meg her innskyte at jeg til vanlig er verdens mest sanndrue person. Ingen ting beviser vel det tydeligere enn herværende bekjennelser, som så visst ikke setter meg i noe spesielt gunstig lys. Men i unge år hadde jeg et mer problematisk forhold til sannheten. Den gangen levde jeg meg inn i alle slags historier og hadde ikke like lett som nå for å skille sannhet og drømmer og reinspikka løgn fra hverandre. Fra tid til annen hadde dette ført til tunge konfrontasjoner, og jeg syntes utviklingen av denne samtalen tydet på at det nå var nye ubehageligheter i vente.

– Jeg er faktisk veldig usikker på om du heter Trond-Fredrik? sa Børre.

– Maskinen din virker vel ikke da.

– Var du på jernbanestasjonen på Hamar rett før påske?

– Nå er jeg lei av dette eksperimentet! ropte jeg. Jeg slet av meg elektrodene og ville sette kurs tilbake mot familien min på den andre siden av holmen, men vennene til Børre sperret veien for meg.

Den eneste fluktruten som var åpen, var rett til havs. Jeg spurtet bortover svaberget, tok sats og stupte uti.

Jeg svømte under vann for at de ikke skulle se hvilken retning jeg tok. På nytt var jeg en romhelt, jaget av onde utenomjordinger. Men i motsetning til Lyn Gordon hadde jeg ingen laserpistol jeg kunne demontere slik at jeg kunne puste gjennom pistolløpet, skjult mellom vannplantene. Jeg hadde ikke en gang et hult siv, slik som prins Valiant hadde brukt for å unnslippe forfølgerne da han styrtet seg i vollgraven på flukt fra baron Baldon for å redde sir Gawain.

Men jeg var ganske god til å holde pusten. Noen meter til, så var jeg i skjul bak en stein, så jeg kunne gispe i meg noen munnfuller luft. Det gjaldt bare å holde seg så dypt inne i tykningen av blæretang at forfølgerne ikke kunne se meg fra land.

Med ett – der og da! – hørte jeg nynningen for første gang.

Det var en tone som på samme tid var trøstende myk og nådeløst kraftfull. Det var en gjennomtrengende følelse av altomfattende tilhørighet, like skremmende som tillokkende, for den fremhevet meg og utslettet meg på samme tid. Det var en vibrasjon som gikk i ett med meg selv og i ett med hele verden.

Det var så overveldende at jeg glemte at jeg skulle puste. Jeg lot meg drive mellom tangen og småfiskene og krabbene og polyppene, og enset først brennmanetene da jeg oppdaget at de ikke lenger var brannrøde monstre, men pulserende, krystallblå akvamariner.

Så ble alt mørkt.

***

Den neste gangen jeg hørte nynningen, var mange år senere. Skjærgårdsparadiset ved Hankø var for lengst en tilbakelagt barndom og oppmerksomheten var sterkt fokusert på fremtidsrettet egenutvikling. Hva fremtiden skulle bestå i, var i og for seg dunkelt, men i påvente av en åpenbaring om en karrierevei, hadde jeg latt meg fascinere av landbasert virksomhet som teaterproduksjon, litteraturstudier og filmfotografi, heri opptatt eksperimenter med bevissthetsutvidende substanser.

Mange tror muligens at 60-tallet var noe som skjedde på 60-tallet. Sannheten er at det vi tenker på som 60-tallet hovedsakelig foregikk i San Francisco, London og Paris helt på tampen av dette tiåret. Det jeg husker av utenlandske impulser i 60-tallets Norge var amerikansk populærkultur fra 50-tallet, som Carl Barks’ Donald-historier, Count Basies storband og Chuck Jones’ Tom & Jerry-filmer. Til Norge kom 60-tallet først en gang på 70-tallet. Trender trengte litt tid på å spre seg i en verden uten internett.

Slik hadde det seg at jeg etter stengetid på Club 7 så sent som i august 1979 fikk for meg at det var tøft på grensen til avantgarde å ta drosje med en gjeng nyervervede venner ut til Ingierstrand for et nattlig marihuananachspiel med nakenbading og gitar.

Jeg hadde allerede vært på fylla et par dager og hadde egentlig bare gått ut på byen for å lindre en hard bakrus. Hele kvelden hadde jeg befunnet meg i dette underlige limboet mellom en kontrollert nedtur og en ukontrollert opptur. Til sist hadde jeg latt det ta av, hovedsakelig motivert av en forventning om å komme i trusene på en fnisete, grønnøyd hjelpepleierstudine blant mine nye venner, så jeg hadde overkjørt den labile bakrusen med et par flasker vin og var i sosialt kjempeslag.

“Perlen blant Nordens badeanlegg” hadde forfalt stygt siden det hypermoderne funkisanlegget ble åpnet i 1933, og enda mer siden siste rutebåt forlot det i 1970. Vi klatret over gjerdet og var egentlig ganske fornøyd med å ha stedet for oss selv.

Badegjestene nappet tamponger ut av utsmuglede vinflasker fra klubben, vrengte av seg klærne, tok noen kjefter vin og kastet seg i sjøen. Jeg ble sittende litt igjen, usikker på hvor morsomt dette egentlig var. Var det egentlig dette jeg ville bruke natten til?

Det handlet ikke om sjenanse. Sånn sett var det rett og slett et veldig givende tiår; min generasjon hadde jo fått både p-piller, fri abort og seksuell frigjøring rett i fanget, og det fantes ikke en kvinne som ville være så umoderne at hun ikke solte seg barbrystet og ikke lå med hvem det passet henne å ligge med, når som helst det passet henne. Og da passet det jo ofte å ligge med en eller annen, for dette var den nitriste tidsalderen før smarttelefoner med online underholdning 24/7. Da markedet for jentefuter hardnet på 80-tallet, trodde jeg og mange andre at det skyldtes AIDS. I virkeligheten hadde nok verden bare gått lei av en motetrend – jeg burde ha skjønt det da den eneste dama jeg kjente som fremdeles solte seg toppløs, var min gamle mor.

Men det hadde krøpet en stille melankoli inn over meg. Et sus av evigheten. En lyd, som verken var duren fra sene sjekter over fjorden, suset fra trafikken på hovedveien bak åsen eller brunsten i mitt eget blod.

Det var nynningen.

Jeg har aldri vært noen skikkelig blodhippie. Ikke noen ordentlig, Age-of-Aquarius-Lucy-in-the-Sky-hippie. Ingen virkelig psykedelisk vi-er-alle-en-del-av-en-kosmisk-bevissthet-freak. New Age er omtrent det dummeste jeg vet; jeg har tross alt realartium. Like fullt får jeg noen ganger denne følelsen av å være en liten del av et stort hele. Men det holder å legge seg på ryggen på et jorde en klar høstkveld og se opp på myriadene av galakser som dekker synsfeltet. Det eneste du trenger for å skjønne at vi ikke er alene i universet, er grunnkurs A i sannsynlighetsregning. Og det var den samme følelsen jeg fikk av nynningen. Grunnkurs A-følelsen: Det er faktisk plent umulig at vi er alene.

Lyden økte langsomt til en hamrende, intens hodepine. Det forekom meg at den ville banke meg ut av den mentale isolasjonen, helt på tvers av mitt instinkt om å trekke meg lenger inn i rusen og heller tilby verden et mer utadvendt smil en annen dag.

Jeg tvang smerten tilbake og satt som en kontemplativ Buddha da resten av selskapet plutselig bykset opp av vannet med hyl og skrik.

– Brennmaneter!

– Er det noen som har eddik? Er det ikke eddik som hjelper?

– Skyll med saltvann!

Uker med het sønnavind hadde ført store mengder av maneter innover i Oslofjorden denne sommeren. Bunnefjorden er en blindtarm aller innerst i Oslofjorden, men langs østsiden av Bunnefjorden går det en dyp renne, og ettersom maneter ikke trivs i for varmt vann, var det her de hadde søkt tilflukt. Og nå som natten falt på, steg de opp til overflaten for å forsyne seg av alger og plankton i de øvre vannlagene.

Jeg reiste meg, gikk ut på brygga til stupetårnet og kastet meg på hodet i vannet.

Det kjølige saltvannet boblet friskt rundt kroppen og skylte av meg de siste restene av klam bakrus. Ja, det var dette jeg egentlig ville! Leve, gjenfødt til en ny natt, utfolde meg med nye venner, mer vin og kanskje en uutforsket kvinnekropp med myke søkk og koller.

Men selv under vann ble nynningen bare sterkere.

Jeg svømte nedover mot bunnen, strøk over tareskogene og svevde inn over en steinhelle. Gjennom sommernattsskumringen kunne jeg skimte bitte små polypper spredt utover den lyse sandsteinen, som om noen hadde mistet innholdet i en dropspose. Jeg kjente at jeg holdt på å besvime av den insisterende, bedøvende lyden – den nærmeste beskrivelsen jeg kan gi, er en slags skjærende, lavfrekvent Jimi Hendrix-solo – og mens jeg kavet meg mot overflaten, tenkte jeg: “Ta smerten inn over deg. Så pass yoga har du vel lært, din dritt. Slapp av og ta imot smerten, det funker i hvert fall hos tannlegen!”

Så ble alt mørkt.

Det neste jeg vet, er at noen prøvde å legge meg i stabilt sideleie.

– Slappa’, harket jeg. – Det er okei.

– Trudderu var dævv!

– Skalla i en stein, løy jeg. – Årner seg.

Nynningen var borte. Eller kanskje ikke. Jeg følte fremdeles at den satt i kroppen.

Det er vanskelig å forklare, spesielt for en hardnakket realist som meg. Men det var som om den gjenstridige kroppen min, celle for celle, hadde blitt tvunget inn i nynningens rytme. Som om nynningen på et vis hadde tatt bolig i meg, slik en voldsom vind kan tvinge et rigid brospenn til å danse med i sine svingninger inntil broen bryter sammen. Men jeg hadde ikke brutt sammen, jeg følte bare en stor fred. Jeg hadde absorbert sjokket og tilpasset meg rytmen, på samme måte som jeg hadde glidd inn i gjengen som utenforstående nachspielgjest.

Jeg endte på hybelen til den fnisende hjelpepleierstudinen. Da hun hadde fnist seg gjennom enda en joint, ble det grønne blikket døsig og mykt. Vi gikk til sengs og hadde ganske dårlig sex, etter hva jeg kan huske. Hun ville bli fort ferdig for å sove, mens alle mine tanker kretset rundt nynningen. Hva kunne det være for en lyd? Jeg hadde en uklar fornemmelse av déjà vu, men kunne ikke plassere hvor jeg hadde hørt den før.

Neste formiddag forlot jeg henne mens hun ennå sov og tok lokaltoget fra Kolbotn til Østbanestasjonen.

Hiphop hadde knapt rukket å bli et begrep i 1979, og det var uansett bare et gryende New York-fenomen. Dermed var også doveggskriblerier den eneste kjente formen for tagging i den norske hovedstaden, så det var ikke uten en viss forbauselse jeg registrerte at det sto en person ved inngangen til Østbanestasjonen og rablet en figur på veggen med raske bevegelser.

Det var en dresskledd herre i førtiårsalderen, tettbygd og med tykke briller og en hårfilthatt som var siste skrik for femten år siden. Så fort han var ferdig, gikk han raskt over Jernbanetorget, hvor han forsvant i vrimmelen.

Jeg tok kunstverket i nærmere øyesyn. Det var utført med blått kritt og kunne forestille en litt skeiv sopp. Ikke spiss som en fleinsopp, men med en avrundet hatt som en fluesopp eller en stoppesopp. Uttrykte det en lengsel etter psilocybine rusopplevelser hos en streit kontorist uten erfaring med feltet? Hadde jeg nettopp observert en skaphippie, eller var verket tvert imot ment som en oppfordring til å stoppe strømper?

Jeg følte meg fanget av min egen hjernes surrealistiske assosiasjoner og erkjente at jeg var i ferd med å bli innhentet av bakrusen etter tre døgns utsvevelser. Det var rett og slett nødvendig å sette en reparasjonspils for å ha mulighet til å lande pent og pyntelig.

Jeg gikk inn i stasjonen igjen, men nølte utenfor jernbanerestauranten. Var det kanskje spiseplikt? Skulle jeg heller gå opp i byen? Det var dessuten kanskje billigere å finne seg en pub? På den annen side, hvis jeg satte meg på Expressen midt på blanke formiddagen, ville jeg risikere å bli utsatt for pratesyke gamle fylliker i full gang med den fjerde morrapilsen.

For å utsette avgjørelsen tente jeg en sigarett og slo et slag rundt oppbevaringsboksene. Fortærende med denne overfølsomme bakrusen som alltid endte i handlingslammelse og ubesluttsomhet! Var det prisen som skulle utlignes for de myndige initiativene jeg hadde tatt i ly av mørket? For uten å nøle hadde jeg gått rett på og kapret en drosje til Ingierstrand! Jeg hadde sjekket opp den grønnøyde! Stupt ut i havet av brennmaneter!

Jeg avbrøt tankerekken. Nynningen! Den hadde jeg nesten glemt. Hvordan kunne det ha seg at hukommelsen ble som et dørslag dagen derpå? Uvesentligheter vokste til uhåndterlige problemer, mens helt avgjørende hendelser forsvant fra minnet som om de aldri hadde skjedd. Var det et symptom på noe? En forsmak på delirium tremens?

Jeg ble svett av tanken, men forbannet den i samme øyeblikk. Nå var det ikke lenger bare et spørsmål om jeg skulle ta en øl på jernbanerestauranten eller gå et annet sted. Nå måtte jeg i tillegg ta stilling til om jeg i det hele tatt skulle våge å ta en eneste øl til noen gang.

Fingrene ristet. Nå kom den store skjelven også. Det var sikkert sigaretten som hadde utløst den, men nå var det for sent, så jeg fyrte opp en til.

– Hvor mange musikkjournalister trengs det for å skru i en lyspære? malte det i bakhodet.

Da vi delte den siste jointen på hybelen, hadde den grønnøyde vært så oppløst i krampelatter at jeg var redd det ikke skulle bli noe puling i det hele tatt. – Minst hundre. En til å skru inn pæra, og resten på gjestelista.

Verdens dummeste vits. På tide å ta en sjefsavgjørelse. Schoushallen, én pils og så rett hjem. Jeg tverrvendte, og befant meg plutselig ansikt til ansikt med en fyr i lærjakke.

– Kan vi få et ord med deg?

Til siden for ham sto en annen fyr, spinklere, men han også med lærjakke. Begge hadde alminnelig halvlangt hår og moderat ansiktsbehåring etter tidens mote. Jeg gjettet sivilsnut. Best å oppklare dette med det gode. Jeg nikket underdanig.

– Skal du ikke åpne oppbevaringsboksen?

– Hæ?

– Du hørte hva jeg sa. Skal du ikke åpne oppbevaringsboksen?

– Hva er det du snakker om?

– Lukk opp! sa den minste irritert.

Jeg så dem i øynene etter tur mens jeg rynket pannen alvorlig for å skjule at noiaen min nå var i ferd med å skyve all fornuft til side til fordel for et utbrudd av skingrende panikk.

– Jeg vet ikke hvem dere er, men dere tar åpenbart meg for å være en annen, sa jeg forståelsesfullt og gjorde mine til å gå. Den største grep hardt tak i meg.

– Vi så at du så tegnet.

Jeg ristet bare uforstående på hodet. – Hvem er dere? Hva vil dere?

Den minste flekket opp en politilegitimasjon.

– Alt blir mye enklere hvis du bare låser opp oppbevaringsboksen.

– Jeg har ingen nøkkel til noen oppbevaringsboks! sa jeg indignert. Endelig var det noe konkret å forholde seg til. – Hvis dere ikke tror meg, kan dere ransake meg!

Spanerne vekslet blikk, for første gang i villrede. Selv kjente jeg at triumfen øyeblikkelig ble torpedert av angst – hva om jeg luktet pot? Hadde jeg vasket meg i morges? Kanskje det satt noe på klærne mine? Nok til å trigge en narkohund?

Spanerne sveipet blikkene over avgangshallen. En og annen ryggsekkungdom drev dovent mot togene, en og annen attachékoffertmann småløp mot utgangen, en sjelden bestemor balte med en tung koffert. Det var ingen andre som hang tilfeldig henslengt i området rundt oppbevaringsboksene. Og absolutt ikke én eneste én som gikk ubesluttsomt frem og tilbake og røykte nervøst.

– Du har driti deg ut, sa den største lakonisk til kollegaen.

– Ikke faen! sa den minste gjenstridig.

Dermed bar det til stasjonen, hvor jeg måtte oppgi personalia og ble avkledd og ransaket og sendt hjem igjen uten verken forklaring eller unnskyldning.

Det var først flere uker senere at erindringen om de blå krittmerkene på veggen på Hamar stasjon i 1965 fløt hele veien opp gjennom hjernens sedimenterte lag av ubrukelige minner og skapte et øyeblikks forundring. Hva slags stivnakket mentalkasus var det som år etter år tegnet nysende halvmåner – eller muligens stoppesopper – på fasadene til landets ærverdige stasjonsbygninger?

***

Jeg ville klø meg i nesen, men hånden lot seg ikke rikke. Det var ikke annet å gjøre enn å åpne øynene.

En vegg, et sted mellom off-white og askegrå, kom etter mye besvær i fokus. Den var naken og slett, så det tok noen øyeblikk å fastslå at avstanden dit var omtrent fire meter. Halvveis mellom oss stakk et blankt sengegitter opp av en hvit dyne.

Ved å tvinge blikket mot høyre, kunne jeg konstatere at høyre hånd var teipet fast til en gummislange som forsynte en blodåre på håndbaken med infusjonsvæske gjennom en dråpeteller.

Jeg var åpenbart tatt hånd om av siviliserte mennesker som ville meg vel, men hva som hadde skjedd var uklart. Det fikk vente til det umiddelbare problemet var løst. Jeg konstaterte at venstre hånd faktisk var fri og fikk pillet ut en størknet buse.

– Feeling better? spurte en myk kvinnestemme.

Hva skulle det bety? Bedre enn hva da?

– I feel excellent, sa jeg prøvende og vrengte blikket rundt i rommet. Kvinnen viste seg å sitte til venstre for hodegjerdet iført sykepleieruniform. – Is this England?

– You’re in Timmins and District Hospital, Canada.

Det demret for meg at jeg hadde vært på bedriftsbesøk i Kidds-gruven.

– I remember now. The humming.

– Pardon?

– I feel fine. Really. How soon can I be discharged?

Sykepleiersken ga meg mange gode grunner til at jeg i hvert fall skulle bli i sengen til etter legevisitten, så jeg ble tålmodig liggende og stirre på den halvgrå veggen et par timer.

Etter dette ble jeg trillet inn og ut av forskjellige undersøkelsesrom, inntil en ung mann i hvit frakk neste morgen satte seg på sengekanten og med en beklagende mine fortalte meg at alle kroppsfunksjoner var som de skulle. Da jeg så regningen, antok jeg at han antagelig var redd for at jeg ikke skulle synes jeg hadde fått valuta for pengene når ikke epikrisen kunne oppvise en eneste lidelse.

Selv hadde jeg heller ingen klar forestilling om hva som hadde skjedd nede i gruven. Men jeg kjente en uforklarlig og uimotståelig dragning mot havet. Oseanet! De syv verdenshav!

Jeg har alltid likt meg ved sjøen, det er ikke det. Men helst i strandlinjen. “Såmmå å je æ hen i væla, bære je se Mjøsa,” som de sa på mine kanter. Utsikt til vann er fint. Men jeg har aldri drømt om å eie en havseiler, for eksempel, eller la meg drive på en balsaflåte over Stillehavet. Like fullt opplevde jeg en plutselig trang til å overgi meg til umåtelige avgrunner av saltvann uten landkjenning i noen retning så langt radaren rakk.

Jeg kjente at jeg hørte hjemme i havet, en regressiv impuls, kanskje, et forsterket ekko av ønsket om å vende tilbake til fostervannet, manifestert i et stormannsgalt ønske om å beherske verdenshavene, som allikevel og tross alt er det livgivende medium for alle organismer på planeten? En plutselig og uimotståelig impuls til å styrte seg i havet, og kan man som sønn av Jorden ønske seg en bedre skjebne enn å forenes med sitt opphav?

Jeg brukte ikke mye tid til å filosofere over dette, for noen bedre ledetråd til å komme til bunns i hva som hadde skjedd med meg, hadde jeg ikke. Dessuten trengte jeg som nevnt flere reiseutgifter til regnskapet, og jeg hadde få forpliktelser på hjemmebane. Etter å ha konstatert at min bedre halvdel ville være opptatt med å redde planeten på konferanser i Sør-Korea og i Ecuador de neste ukene, bestilte jeg derfor prompte et stillehavscruise. Første mulighet var et par ukers rundtur fra Brisbane til Fijiøyene og Fransk Polynesia, og det måtte jo kemneren kunne akseptere som relevant research for en mulig investering i et cruiserederi?

Jeg satte meg på flyet, og etter mellomlandinger i Toronto og Los Angeles kunne jeg delikatere meg med en åtteretters middag i et privat avlukke på første klasse helt fremst i en Boeing 747 med kurs for det australske kontinent. Med rettene fulgte et kresent utvalg viner, og jeg spyttet ikke i glasset, for til tross for den slitsomme reisen hadde jeg store problemer med å sovne. En ordentlig seng hadde dessuten kostet meg det hvite ut av øyet, så jeg ga meg ikke før både sengen og jeg lå utslått i full lengde.

Det skjer så å si aldri at jeg husker drømmer. Dessuten må jeg nærmest ha vært i koma, så det er ubegripelig at jeg i det hele tatt skulle ha drømt. Kanskje jeg bare senere har innbilt meg at jeg drømte og har gjentatt handlingsforløpet for meg selv så mange ganger at jeg tror jeg faktisk hadde en drøm om bord på flyet. Av grunner jeg skal komme tilbake til ga påkjenningene ved denne reisen etter hvert gode betingelser for mental forvirring.

Jeg forestiller meg i hvert fall at jeg om bord på flyet drømte at jeg kom reisende med et romskip til Jupiters måne Europa for å erstatte et forulykket besetningsmedlem på en gruvebase. Basen lå under en flere kilometer tykk iskappe som dekket hele månen, i randsonen ned mot et enormt hav som omga månens mineralkjerne. På grunn av de sterke tidevannskreftene som herjet med månen – banen rundt Jupiter var sterkt elliptisk og Europa ble strukket og presset av tre andre måner også – ble mineralkjernen langsomt kvernet i stykker slik at havet var fullt av mineralkorn. Det var disse kornene med sjeldne mineraler romfarerne silte av og skipet ut gjennom en sjakt i isen.

De andre besetningsmedlemmene på månebasen oppførte seg stadig mer eksentrisk, og jeg oppdaget at de hadde drept og spist min forgjenger. Dette benektet de naturligvis og skyldte på et ukjent monster i dypet av det enorme, mørke havet. Da jeg nektet å tro på noe utenomjordiske rommonster, sperret de meg inne som gal. Jeg forsto at jeg var den neste på menyen og flyktet, men en voldsom tidevannsbølge slynget meg hjelpeløs ut i det stupmørke havdypet.

Jeg var sikker på at jeg var fortapt – men så viste det seg at det faktisk var noe som levde i havet. Eller rettere: Havet var levende! De mikroskopiske mineralkornene utgjorde til sammen én stor organisme. Jeg mistet bevisstheten, men det levende havet forbarmet seg over meg og kastet meg i sikkerhet.

Ved nærmere ettertanke tror jeg nok at jeg må ha funnet på drømmen senere, i en tilstand av utmattelse og halvbevisst forvirring der fantasi og virkelighet har flytt sammen. Det som så skjedde, var i alle fall at jeg våknet idet jeg nøs. Saltvann og snørr drev over det oppskrubbede ansiktet og blandet seg med sanden. Knapt hadde jeg suget i meg en munnfull luft, før en skummende bølge løftet kroppen som et slakt og lempet meg lenger inn på stranden. Med oppbud av alle mine krefter – og det var virkelig ikke rare greiene – strevde jeg meg i sikkerhet for understrømmene mens jeg spydde og hostet sjøvann om hverandre. Slik ble jeg liggende og gispe som en fisk på land til stormkastene og høljregnet hadde gjort meg stiv av kulde.

Da jeg omsider pinte meg opp i sittende stilling, oppdaget jeg syv personer som klamret seg hutrende til hverandre under en klynge forblåste palmer noen hundre meter lenger borte. Jeg kom meg svaiende på beina og stolpret møysommelig bort til dem gjennom kulingen og regnet. Over oss lynte det friskt, og himmelen var svart som natten. Kanskje det var natten?

På nærmere hold så jeg at to av dem hadde på seg flyselskapets grå bomullspyjamas med svarte border og en brodert kenguru – en spesiell luksus forbeholdt reisende på første klasse.

– Hallo! vrælte jeg gjennom vinden.

De stirret taust på meg, for utmattede til å øde kreftene på et opplagt tilsvar.

Jeg kjempet meg helt bort til dem. – Hva har skjedd?

En kroppsbygger med mistenkelig jevn brunfarge på all synlige hud så nedlatende på meg, sikkert med god grunn. Jeg kunne jo ha sett bedre dager, der jeg sto småfull, klissvåt og oppskrapet med strimer av oppspydde delikatesser over kalaskulen.

– Nei, si det? Flighten vår styrtet kanskje i havet? Hva tror du?

– Hvordan skjedde det? Er vi de eneste overlevende?

Han målte meg misbilligende, men konkluderte med at han i grunnen ikke hadde noe bedre å foreta seg akkurat nå enn å svare meg. – Storm og turbulens. Flyet presset ned av syklonen. Flykroppen brakk i to foran vingene da vi traff sjøen, og nesepartiet stupte mot bunnen. Men noen av oss foran på første klasse ble suget ut gjennom flengen i skroget.

Jeg nikket langsomt. Det var mye i situasjonen som kunne tyde på at fremstillingen ikke var helt tatt ut av luften.

Horisonten var gjemt bak mørke og striregn, og de skummende bølgetoppene skjulte uansett det som måtte befinne seg der ut av drivgods – levende eller dødt. Ser man bort fra været, var stranden vi sto på virkelig en slik strand man ellers bare ser i turistbrosjyrer; en halv kilometer med kritthvit skjellsand. Vannstanden var svært, svært lav, men det så ut til å være en seilbar renne inn i lagunen bak oss.

Den paddeflate landstripen bekreftet at øya åpenbart var en atoll, og en halv kilometer bortenfor stod det ganske riktig et lite fjell som en rest av den vulkanen som en gang i tidenes morgen måtte ha gitt grobunn for korallrevene. I sprekker og raviner i lavasteinen var det vegetasjon som kanskje ga ly både for fugler og småvilt over vannspeilet, og for fisker og bløtdyr under.

– OK, sa jeg, – la oss gå.

– I beg you pardon?

– Det ville være usedvanlig dumt å bli stående her?

– Jeg tror det er tvilsomt om det er du som gir ordrer her.

Jeg gransket dem én for én. Bak kroppsbyggeren sto det tre kvinner og to menn som ikke utmerket seg ved noe som helst annet enn en usedvanlig blek alminnelighet, og litt til siden for dem satt en moden, mørk skjønnhet som legemliggjorde alle mulige argumenter for at “våt t-skjorte” egentlig er et uanstendig begrep.

Forsonende rakte jeg atleten hånden. – I’m Eirik Ildahl. Who are you?

Han mønstret meg langs nesebeinet. – Du befinner deg i selskap med Janice Laurie, sa han. Da jeg bare så dumt på ham, fortsatte han overbærende: – Filmstjernen Janice Laurie.

Jeg vendte meg til den mørkhårede. – Gleder meg.

Hun tok ikke hånden. – Jeg heter Nayifa. Hun kastet på manken mot en av de andre kvinnene, en mager skikkelse med guttesveis og oppspilte øyne.

– Sorry, sa jeg. – Jeg beklager misforståelsen. Men stilling og stand til side, så bør vi nok komme oss herfra snarest.

– Janice har hovedrollen i den neste, hundreogtyvemillionerdollars-remaken av Peter Pan, sa kraftkaren med tyngde. – Hvem er du?

Jeg begynte å bli irritert. – Jeg lever av å fortelle slike som Janice hva de skal si og gjøre, og slike som deg å holde kjeft, sa jeg. – Filmforfatter. Han, du vet, som må skrive “the end” på siste side før noen som helst på settet får så mye som en vaselinklatt opp i soperræva si.

Han var tydelig fornærmet, men bet det i seg og tilbød meg hånden. – Ritchie! Personlig trener. Godt å treffe noen i bransjen. Vi må holde sammen.

Så lente han seg fortrolig inntil meg. – Nayifa er saudi-arabisk, hvisket han. – Jeg tror kanskje det var hun som sprengte flyet.

Høyt sa Ritchie: – Dette er Janices personlige sekretær, personlige frisør, personlige sminkør og personlige påklederske.

– Gleder meg, gleder meg, gleder meg, gleder meg, stokket jeg innimellom til medlemmene av filmstjernens hoff, før jeg igjen snudde meg mot Nayifa. – Og du, Nayifa, er fra Saudi-Arabia?

Hun nikket mildt sarkastisk. – Det er strengt tatt ikke noe yrke.

– Hva er yrket ditt?

– Ikke noe. Jeg reiser rundt. Nyter livet.

Ritchie avfeide henne. – Vi får vel bare fortsette bortover beachen, som du sa.

– Vi må opp i fjellet.

– Vi er fullstendig utslitte, alle sammen! Ikke tale om at vi skal begynne med fjellklatring!

– Det er tre gode grunner til at vi skal gjøre det. Pluss en absolutt nødvendighet.

– Det spiller ingen rolle. Vi orker ikke.

– Vi har tre grunnleggende behov, sa jeg insisterende. – Ly for stormen, ferskvann og mat. Stormen kommer feiende langs stranden uten ly, alt ferskvann her forsvinner ned i sanden, og det fins ingen ting å spise. Mellom de bratte knausene den andre veien fins det ly, det vil være bekker, det er planter, gjemmesteder for vilt og små viker der det kan være fisk.

– Jeg er ikke sulten! avbrøt Janice trassig. Stemmen til filmstjernen var lys og slørete med en bevrende undertone. – Det eneste vi trenger nå, er å hvile og samle krefter!

Hoffet nikket samstemt. Ritchie, som i kraft av sin fysikk tydeligvis hadde tatt rollen som gruppens overlevelsesekspert, så tvilende på meg. – Og den absolutte nødvendigheten?

– Se på vannstanden. Havet trekker seg tilbake. Det betyr at det kommer en flodbølge. Om det er en hel tsunami eller bare en veldig stor bølge, vet jeg ikke, men jeg begynner i alle fall å klatre så høyt jeg kan.

Han ristet overbærende på hodet. – Det er bare lufttrykket. Stormsenteret gjør at det blir lavvann. Vi har god tid til å samle kreftene her før vi går noe sted.

– Det er alltid lavtrykk i et stormsenter. Hvis det overhodet skulle ha noen effekt, ville det fått havet til å stige, ikke synke!

– Jeg ser dette har vært tøft for deg. Kanskje tatt litt godt for deg av den uvante luksusen om bord på første klasse? Det er som det skal være. Jeg skjønner veldig godt at du begynner å blande tingene sammen. Men ta det helt med ro, dette ordner seg.

– Skyld dere selv, sa jeg og snudde meg til Nayifa. – Og du?

Hun trakk på skuldrene, reiste seg og ruslet etter meg.

– Ikke vær helt dust da! ropte Ritchie etter henne. – Du sliter deg ut og river deg opp til ingen nytte! Hvorfor i all verden skal du opp på den toppen?

Nayifa kastet et blikk på ham og smilte. Det var første gang jeg så et smil hos henne. Hun hadde et godt smil.

– Fordi den er der. Og jeg er sterk nok til å klatre opp.

Dermed strevde vi oss bortover den våte skjellsanden, krumbøyde mot vinden og regnet.

Ettersom vær og vind gjennom noen millioner år hadde tæret på den gamle vulkanen, hadde grus og sand rislet ned til foten av fjellet. Takket være hardføre pionerer i planteriket hadde den istykkermalte basalten langsomt blitt omdannet til fruktbar jord, og litt etter litt hadde det vokst opp en hel liten urskog.

Jeg registrerte både mangotrær og brødfrukttrær, noe som kunne komme godt med dersom unnsetningen lot vente på seg, men problemet var krattene av tornefull bougainvillea som måtte forseres for å komme opp i høyden. Jeg fant en halvråtten grein og slo oss igjennom som best jeg kunne, men ingen av oss unngikk å få bein og armer dekket av blodige risp.

Ettersom terrenget hevet seg over den tetteste vegetasjonen, kunne vi skimte strandlinjen under oss. Så vidt jeg kunne bedømme var vannstanden uendret, godt under normalen, for der fjellet gikk rett ned i sjøen lå korallrevet eksponert. Nayifa bemerket at det ikke akkurat lot til å være noen bølge på vei.

– Det ser ikke ut til å være noen bråhast? La oss gå ned igjen og få med oss de andre, sa hun.

– Ikke tale om.

Jeg snudde meg ikke en gang, og hun var ikke så fast bestemt at hun klatret ned igjen uten meg. Vi fortsatte oppover de steile klippene.

Da vi kom til et brattheng, gjorde hun bare et halvhjertet forsøk på å komme seg opp på hyllen over oss.

– Hvis ikke du vil, går jeg ned og henter dem alene!

– Du er mye viktigere for verden enn enda en remake av Peter Pan, sa jeg og dyttet henne opp foran meg med et fast grep om begge skinkene.

Hun ga fra seg et forskrekket rop og svor høyt på arabisk, men klatret ikke ned igjen.

– Jeg tror ikke du er så kynisk i virkeligheten, sa hun fornærmet. – Du er bare redd for å virke usikker.

Hun skulle bare visst i hvilken grad dette var en prinsippsak for meg. Selv i det hjemlige norske filmmarkedet hadde filmprodusentene støvsuget markedet for rettigheter til populære barnebøker fra forrige århundre slik at de kunne tilby produkter med merkevaregjenkjennelse for minst tre generasjoner. Det var nemlig det de mente måtte til for å prestere en kinosuksess. Håpet for sånne som meg lå i at lageret av etterkrigsbarnebøker nå snart var tomt, slik at produsentene måtte se seg om etter mer tidsmessige prosjekter. Noen uker på en øde øy med Nayifa var i og for seg ikke avskrekkende, men egentlig hadde det kanskje passet bedre om det kom en unnsetningsekspedisjon. Tiden burde være gunstig for å legge frem igjen noen av mine underkjente originalmanus på produsentenes bord.

– Jeg er aldeles ikke usikker! Bølgen kommer, og vi har ikke tid til å gå ned igjen!

Endelig nådde vi toppen, dyvåte og oppskrapede. Her oppe blåste orkanen bort hver varmekalori kroppen avga til de våte klærne, og kaskadene av nedbør lovet at vi aldri i livet ville tørke.

– Vi må holde sammen og holde ut til det er over, sa jeg. – Den geometriske formen som har mest volum i forhold til overflaten, er den som avgir minst varme. Altså en ball. Så dess mer vi kan ligne på en ball, dess større er sjansen for å overleve.

Nayifa så skeptisk på meg.

– Har du sett mønsteret på en tennisball? spurte jeg. – Litt som yin og yang. Hvis jeg setter meg her og du legger deg sånn, så er det så nær en kuleform vi kan komme.

Hun prøvde nølende, men jeg fornemmet at intimiteten bød henne imot.

– Vil du heller fryse i hjel?

– Jeg trodde dette var alvor? Du er bare en sexfiksert gris!

– Sexfiksert? Jeg lover deg, i denne kulda ville du trenge mikroskop for å finne noe mellom beina mine.

– Du har dratt meg med opp hit for å ha meg for deg selv!

Hun rev seg løs. – Jeg går ned igjen til de andre. Så kan du sitte her og være tennisball for deg selv.

– Det er døden, sa jeg alvorlig. Hun kneiste og begynte nedstigningen.

– Ja men så se, da! ropte jeg og fektet mot horisonten.

Hun speidet utover havet og gispet. – Inshallah!

Langt der ute var det som om en allmektig photoshopper hadde begynt å gjøre horisonten lavere. De fjerneste, uregjerlige, skummende bølgene ble innhentet og utslettet av en massiv linjal som senket seg nådeløst mot atollens kyst.

Jeg sprang frem mot Nayifa og dro henne med meg inntil den øverste knatten på atollens høyeste punkt. Ettersom flodbølgen nærmet seg, ble det tydelig at den var drevet av en så overveldende kraft at den visket ut selv de største stormsjøene.

I stum ærefrykt så vi vannmassene rulle inn over atollen. Jeg hadde ventet en voldsom brottsjø, men så bare frådende brenninger helt nede ved stranden, der de vulkanske dagbergartene steg opp fra havbunnen omgitt av korallrev. Da tsunamien – noe mindre var det umulig å forestille seg at det var snakk om – hadde skylt inn over revene, oppførte den seg som en hvilken som helst annen bølge. Den hevet havnivået jevnt og pent oppover fjellsiden, men med en forrykende fart og energi som tydet på at selv atollens høyeste punkt var alt for lavt.

Vi klamret oss til hverandre, men idet den kolossale springfloen nådde oss og løftet oss opp over atollens høyeste punkt, ble vi slitt fra hverandre. Jeg kavet for å komme opp til overflaten, men utmattelsen, kulden og fylla hadde tæret på kreftene, så jeg måtte gi tapt. Som en viljeløs manetlarve drev jeg med strømmen.

Det siste jeg så, var en fremmed verden. Jeg seilte over et sitrongult hav fylt av majestetiske flytende glassklokker, der to soler, en rød og en hvit, ga skyggene alle sjatteringer fra blodfullt purpur til blek papaya.

Så ble alt mørkt.

***

Jeg har opplevd å våkne av sult, av angst, av kulde og av ømme kjærtegn, men aldri før av krampe i leggen.

Kroppen lå i førtifem graders vinkel med hodet ned. Noe hardt gnagde mot bakhodet. Den venstre foten satt kilt fast i kløften mellom to grener, og da jeg vred ansiktet mot bakken, så jeg at den befant seg femten meter under meg.

Med ytterste forsiktighet famlet jeg meg frem til greiner som ga trygg støtte og sikker vektfordeling. Omsider klarte jeg å lirke foten ut av saksen og manøvrere meg rundt slik at hodet hvilte på skuldrene, og ikke omvendt.

Vinden rusket hissig i trekronen og overrislet meg med saltvann, og eukalyptusbarken var glatt og sleip. Men på et vis klarte jeg å navigere mitt gjennomtrukne legeme velberget helt ned.

– Nayifa!

Ikke noe svar.

Urskogen var besynderlig uberørt. For noen minutter siden hadde den stått under vann, det kunne ha svømt blekksprut og haier mellom de høye trærne, men nå var det som om ingen ting hadde skjedd. Skogen var som en hund som hadde plumpet ut i en kulp, ristet seg og så bare glemt hele greia.

– Nayifa!

At oppmerksomhetsindustriens navle, filmstjernen og hennes hoff, hadde blitt skylt ut i glemselen, hersket det liten tvil om. Men Nayifa? Jeg speidet opp i trekronene.

Tusen ting å tenke på. Hva hadde bølgen gjort med ferskvannskildene på atollen? Ville det regne lenge nok til at saltet ble vasket ut av bekkene? Hvis det var småvilt i skogen, kunne de ha overlevd? Kunne jeg berge livet på en diett av det jeg sanket, fanget og fisket?

Jeg hutret, iskald i de forrevne restene av dressen jeg hadde hatt på meg da jeg entret flyet i Los Angeles.

– Nayifa!

Jeg fant henne til sist, ikke mer enn hundre meter unna, på en seng av bregner.

Nayifa var likblek og kald, men hun pustet. For at hun skulle overleve, måtte kroppstemperaturen opp, og da måtte de våte klærne av. Et øyeblikk tenkte jeg at hun sikkert aldri ville tilgi meg, men i det neste resonnerte jeg som så, at det var jo allikevel bedre enn at hun aldri fikk muligheten til å gjøre det. Jeg skrelte av henne jeans, t-skjorte og alt under, og krøllet meg selv rundt henne i Adams drakt.

Jeg vil anta at Nayifa var i siste halvdel av tredveårene, og i og med at situasjonen hadde påtvunget meg en ganske intim inspeksjon, konstaterte jeg også at det var en millimeter grått ved hårroten – altså at hun tillot seg å friske på fargen. Pubishårene var urbant frisert, noe som i mitt hode var en indikasjon på et aktivt seksualliv, og kroppsbygningen for øvrig tydet på at hun ville ha større problemer med å avvise partnere enn å tiltrekke dem. Men la meg understreke at ikke noe av dette var mer enn slike observasjoner som jeg – som gammel jentefut – gjorde på autopilot. Én ting er at det er ganske dårlig stil å legge an på bevisstløse damer, men kjønnsdriften var dessuten godt og grundig parkert av styrtregnet og den bitende kalde vinden.

Jeg var utmattet og drev inn i en tilstand av hutrende halvsøvn, og på et tidspunkt må jeg ha duppet av, for jeg ble vekket av at Nayifa ga meg en hissig ørefik.

– Din perverse sønn av en sauepuler! hveste hun – eller noe tilsvarende. Jeg har aldri vært stiv i arabisk bannskap.

Så gikk det opp for Nayifa at jeg faktisk befant meg langt inne i Morfeus’ rike, og at ståpikken som lå klemt oppover magen hennes var et nokså ordinært morrabrød. Hun prøvde likevel å holde på verdigheten og møtte mitt søvndrukne blikk med forurettet skuffelse.

– Hva tror du at du driver med?

– Det var ikke min mening å fornærme deg, sa jeg. – Vi lever, men alle de andre er døde. Legg hva du vil i det, men det skyldes i hvert fall ikke deg.

Hun tygde litt på den.

Jeg hadde fremdeles frost i kroppen, men nå hadde i det minste regnet holdt opp og vinden løyet. Her og der skjøt solstråler gjennom disen med dulgte løfter om at det snart ville være innenfor rekkevidde å oppnå normal kroppstemperatur.

– Du kunne insistert hardere på at de skulle følge med oss opp på toppen, sa Nayifa endelig.

– Jålefiffen hadde overlevd flystyrten mot alle odds. De hadde fått livet i gave på ny, helt ufortjent, men nektet å høre på fornuft. De var ikke ment for livet.

Til min overraskelse motsa hun meg ikke, men skubbet seg hutrende tett inntil meg.

– Uansett, så er det vel oss to nå.

Og så lå vi slik, tett omklamret en stund.

– Det er i og for seg mye pent å si om tennisballer, sa Nayifa, – men jeg orker ikke ligge sånn så mye lenger.

– Slik det ser ut, kan vi få god tid til å eksperimentere med stillinger.

Hun gadd ikke en gang himle med øynene, hun bare så forundret på meg. – Tror du ikke at noen kommer oss til unnsetning?

– Neppe. Det er nok til og med begrenset hvor store ressurser de vil sette inn på å finne en Hollywood-kjendis.

– Jeg er sikker på at mine slektninger vil lete etter meg helt til de finner meg! sa Nayifa.

– Det er ingen grunn til å tvile på viljen, svarte jeg. – Men det er nå en gang et faktum at vi befinner oss på en ukjent atoll et eller annet sted i et hav som dekker halvparten av kloden.

– Det spiller ingen rolle. Min far er prins Hassan bin Muhammad bin Abd al-Aziz Al Saud.

– Al Saud...?

– Al Saud. Han er den syvende i arverekken i Saudi-Arabia. Og vi er tross alt verdens rikeste oljedynasti.

***

Plutselig sto han der på holdeplassen ved siden av oss, Torstein, mannen som reddet meg fra å drukne ved Missingskjærene for tre måneder siden.

Mennene med det snåle apparatet og de innpåslitne spørsmålene hadde akkurat rukket å få liv i meg da mor kom ruslende over svaberget. Hun ble rimeligvis oppskaket ved synet av sin førstefødte halvdød mellom steinene, og i den situasjonen hadde mennene folkeskikk nok til ikke å belemre henne med sine egne problemer. Jeg tror ikke en gang de nevnte det mystiske apparatet sitt i det hele tatt, men fortalte deltagende og i dramatiske vendinger at de hadde sett meg dykke, og at de hadde ant uråd da jeg ikke kom opp til overflaten igjen. Kanskje jeg kunne ha satt meg fast i tangen?

Selv var jeg så overveldet av opplevelsen at jeg ikke klarte mer enn å samle meg til å forsikre mor om at jeg var i fin form. Jeg var dessuten litt flau, for jeg var en god svømmer og skulle absolutt ikke gå til bunns på en så forsmedelig måte. Dermed ble det ikke nevnt noe om mine redningsmenns ærend i skjærgården den dagen, og siden så jeg heller ingen grunn til å bringe temaet på bane. Spørsmålene de hadde stilt, hadde jo ikke akkurat tydet på at studentgjengen ville sette søkelyset på mine stolteste bragder.

Utover sommeren hadde jeg fabulert litt for meg selv om hva de egentlig holdt på med, men kom til at de måtte være fremmede menn av det slaget som voksne i diffuse vendinger advarte oss barn om. Slike man ikke skulle ta imot slikkerier eller andre gaver fra, men bare løpe sin vei uten å si hva man het eller hvor man bodde. Hva som eventuelt kunne skje, hadde jeg ingen klar forestilling om, men det var åpenbart noe som var for skrekkelig til å si rett ut. Kanskje de var kannibaler og ville mørne kjøttet mitt med elektriske sjokk? Eller nazister? Jeg hadde hørt at nazister drepte barn for å lage lampeskjermer av huden deres.

Med dette i minnet var det litt avmålt jeg hilste tilbake da Torstein grep hånden min og rusket meg i luggen.

– Det går bra med deg? smilte han overstrømmende og fortsatte uten å vente på svar. – Du er på bytur, skjønner jeg? For du har ikke flyttet til byen?

Mor smilte tilbake, oppriktig glad over å se ham. Hvilken mor kan vel tro noe galt om en mann som har reddet livet til hennes eget barn? – Vi er i Oslo for å se en spesialist på Rikshospitalet.

– Selveste Rikshospitalet, du...! Torsteins interesse steg et stort hakk. – Hva er det som feiler gutten? Det har vel aldri sammenheng med uhellet i sommer?

Mor beroliget ham. – Det er øynene. Optikeren mente han burde se en spesialist.

– Synsforstyrrelser? Torstein vendte seg henrykt til meg. – Hvordan arter det seg? Blir du svimmel? Forandrer fargene seg?

– Han er antagelig bare litt nærsynt, sa mor. – Men optikeren ville være helt sikker før han bestilte brilleglass til ham.

Torstein nikket alvorlig. – Det er det tryggeste, for det behøver jo ikke være selve øynene. Det kan for eksempel være nevrotransmitterne. Det skjer mye der inne bak pannebrasken fra lyset treffer netthinnen til bildet oppfattes av hjernen. Jeg skal følge dere, så dere ikke går dere vill mellom alle avdelingene.

Torstein skravlet ustanselig og mors blikk hang ved ham som ved en skål jordbær med fløte og sukker. Jeg tror til og med hun lot ham betale trikkebilletten. Og ikke bare fulgte han oss helt inn på venteværelset, han ble også sittende til vi var ferdige hos øyelegen.

– Det var vel ikke noe alvorlig?

– Ganske alminnelig nærsynthet, smilte mor.

– Myopi, sa jeg, jeg hadde lært et nytt ord.

– Det var enda bra, sa Torstein med en skuldertrekning. Så lyste han opp igjen og smilte til meg. – Kanskje du har lyst til å hilse på Knut igjen også?

Jeg hadde ikke det minste lyst til å ta sjansen på å ende som ragu eller lampeskjermer og vred meg motvillig.

– Det blir kjempehyggelig! sa mor overtalende.

– Vi kan gå og spise is! sa Torstein.

– Og så kanskje jeg kan handle litt imens, sa mor, – jeg tenkte du kunne trenge en ny vindjakke nå som det blir kaldere.

Dermed ble det til at Torstein tok meg med inn i det ukjente bymylderet mens mor benyttet anledningen til en handletur i hovedstadens motebutikker. Jeg undret meg på om jeg ville overleve så lenge at jeg fikk møte henne igjen på Østbanen.

– Det er rett borte i Homansbyen, sa Torstein.

Jeg nikket, for jeg visste at det lå bak slottet et sted. Dr. Jonas Fjeld i Øvre Richter Frichs bøker bodde nemlig i en uinntagelig villa i Homansbyen sammen med den geniale finske oppfinnerdvergen Ilmari Erko.

– Bor Knut der?

– Ikke akkurat.

– Bor Børre der?

– Børre er dessverre ikke hjemme, så han får du hilse på en annen gang.

Jeg trakk et lettelsens sukk, for jeg husket Børre som sjefen og den ekleste av dem, med små griseøyne bak tykke brilleglass og en naken, kvapsete nakke under den strittende, korte busten på issen.

Knut satt i en svart Peugeot som sto parkert ved fortauskanten i en gate med fornemme bygårder. Han så ikke ut til å holde på med noe spesielt, men sa likevel at han måtte melde ifra om at han skulle bli med for å spise is og gikk for å finne en telefonkiosk.

– Sett deg i bilen så lenge, sa Torstein.

– Skal vi kjøre noe sted? spurte jeg urolig.

– Nei, svarte Torstein. – Jeg skal bare kjøpe sigaretter.

Jeg ble lydig sittende i baksetet på bilen. Gaten var stille og kjedelig. Det eneste tegnet til liv var en gamling med langt hvitt hår og skjegg som kom ut gjennom den velfriserte hekken et stykke bortenfor meg. Det slo meg at han hadde rare briller – jeg hadde blitt mer opptatt av briller etter besøket hos optikeren – for brillene hans manglet ordentlig innfatning; det var som om glassene bare var festet i en ståltråd som gikk fra øre til øre.

Gamlingen beveget seg krumbøyd hit og dit, og satte seg omsider ned. Det så ut som om han så etter noe under en lyseblå Volvo Amazon. Kanskje han hadde mistet noe? Nøklene sine eller pungen? Kanskje han kunne ha bruk for hjelp?

Jeg steg ut og gikk mot mannen ved Amazonen. Idet jeg skulle til å passere mellom de parkerte bilene for å komme inn på fortauet, skvatt han til og strakte skremt armene ut mot meg.

– Stopp! Stopp!

Hvorfor var han redd for meg?

– Ikke kom nærmere! Gå tilbake!

Jeg rygget forvirret.

– Jeg tenkte kanskje...

– Gå tilbake! Glem at du har sett meg! Glem alt!

Jeg rakk akkurat bort til Knuts bil idet han og Torstein kom tilbake.

– Sett deg litt rundt? spurte Torstein.

Jeg fortalte dem om den underlige gamlingen som hadde sittet og hylt mot meg på fortauet. – Sikkert bare en gæern løsgjenger, konkluderte jeg.

Knut og Torstein vekslet alvorlige blikk. – Vis meg hvor han satt, sa Knut. Jeg tok dem med bort til Amazonen ved hekken. Gamlingen var ikke å se noe sted.

Knut satte seg på huk og kikket under bilen. Han gjorde tegn til at vi skulle holde oss på avstand. Jeg oppdaget at det gikk en metallisk tråd fra en slukrist inn under Volvoen som den gamle mannen hadde puslet rundt.

Jeg la meg på magen og kikket inn mellom hjulene. Til eksosanlegget var det festet en håndgranat.

– Granatmannen, sa Knut.

MER FRA Dr. SPRUCE BOOKS

SJEKK UT ILDAHL OG ANDRE SERIER HER:

PIOTRS LOG - SERIEN (2 episoder)

av PIOTR386

“Medrivende og høyst original”

- Jon Michelet

Mer info her:

http://www.drsprucebooks.com/piotrs-log-serien/

ILDAHL-SERIEN 1 & 2

av Eirik Ildahl

“Fantasi på høygir!”

- Hamar Arbeiderblad

Mer info her:

http://www.drsprucebooks.com/ildahl-serien-norsk-utgave/

Jonas Fjeld-serien

av Øvre Richter Frich

“Ærlig talt, gi meg Jonas Fjeld fremfor dagens krimhelter når som helst!”

- Christopher Hals Gylseth

Mer info her:

http://www.drsprucebooks.com/jonas-fjeld-serien/

© 2016 Dr. Spruce Books