Kledd naken

Agnes Lovise Matre

Norsk utgave © Comino Forlag

2015

www.cominoforlag.no

Coverdesign:

Darko Mrdalj

Det er ikke tillatt å kopiere, videreformidle eller mangfoldiggjøre sider eller utdrag fra boken uten etter skriftlig avtale med forlaget.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-93325-31-4 (ePub)

ISBN 978-82-93325-29-1 (trykk)

Eg har spisskompetanse på mørke rom

til å manøvrera i mold

det er ikkje heilt mørkt ennå

det er plass til ein skugge til

Lise Marte Vikse Kallåk

(Månen landa i natt)

I

Steinhus, onsdag 12. mars 2014

Stillheten lå i hele huset. Kun lyden fra kjøleskapet kunne høres. Ungene var endelig i seng. Iselin Melstveit gned de ømme nakkemusklene. Det tok på å gå i full jobb som lærer i ungdomsskolen og samtidig være alene med barna i fjorten dager. Sara på tolv var et troll. Uansett hvordan Iselin la til rette og prøvde å unngå å irritere datteren, så kunne en være sikker på at jenta eksploderte minst en gang om dagen.

Hun åpnet laptopen. Ville prøve å få unna noen tentamensvurderinger før Tore kom hjem. Han likte ikke at hun satt opptatt med skolearbeid hjemme om kveldene, selv om han aldri kommenterte det, så hadde hun sett det i blikket hans, hørt det i måten han trakk pusten på. Hun hadde akkurat åpnet den første norsktesten da en lyd fikk henne til å stivne. Det hørtes ut som om noe falt i gulvet. Iselin reiste seg fra stolen. Ble stående og lytte. Lyden kom innenfra huset.

Fra kjelleretasjen. Hun gikk ut på kjøkkenet, slukket lyset i taket og gløttet ut av vinduet mot naboen. Raskt trakk hun for de hvite lamellgardinene.

Var det en dør som slo igjen der nede?

Hun sjekket hovedinngangen mot plenen på baksiden av huset først, for å utsette det aller verste hun visste: Å gå ned i kjelleren alene etter at det hadde blitt mørkt. Den døren hadde hun sjekket tidligere på dagen, slik hun pleide, nettopp for å unngå å gå ned der i mørket.

– Hvordan er det mulig, mumlet hun halvhøyt da hun oppdaget at ytterdøren faktisk var ulåst. Iselin var sikker på at hun hadde låst den tidligere på kvelden.

Sara må ha stått opp igjen og hentet noe.

Iselin forsikret seg om at datteren lå i sengen. Maleriet utenfor soverommet hang fremdeles på stiften sin. Sakte gikk hun ned kjellertrappen. Halvveis nede stanset hun og bøyde seg over kanten på rekkverket slik at hun fikk et overblikk over gangen og inngangspartiet. Alt så normalt og stille ut. Kjellerdøren var lukket, men var den låst? Hun prøvde å se om låsen var vridd mot høyre, men var ikke sikker. Raskt løp hun ned de siste trappetrinnene og så seg til begge kanter. De hvite dørene inn til kjellerboden, kontoret og gjesterommet var lukket. Hun spurtet over gulvet og vred om låsen på kjellerdøren. Iselin grøsset lett på ryggen, før hun raskt løp opp i stuen igjen. Med bankende hjerte sank hun ned i stolen.

Hvem søren har låst opp kjellerdøren? Ungene vet at den skal være låst. Hun lukket laptoppen med et smell og satte den fra seg. I stedet fant hun fram krimromanen som lå på det lille, hvite bordet mellom de to store lenestolene.

Lyden hun hadde hørt, kom innenfra. Det var hun sikker på. Det kunne være en av ungene som hadde vært på toalettet, men da hadde hun vel hørt mer, tenkte hun, vel vitende om at hun sannsynligvis var mer husredd enn alle innbyggerne i Kvam herad til sammen.

Iselin var bygdejente. I den lille Hardangerbygda Øystese hadde hun bodd hele livet, bortsett fra en svipptur til Bergen på lærerhøyskolen. Broren hennes, Tom Anders, var odelsgutt på Steinhus, og hadde tatt over gården lenge før han hadde tenkt. Da hun vendte hjem fra Bergen, bygget hun og Tore seg hus på gården, rett ved siden av barndomsvenninnen hennes, Hilde.

Det knirker alltid i gamle hus, hadde faren hennes sagt da hun var liten og klaget over alle lydene.

Den gangen de bodde i gamlehuset. Da besteforeldrene ennå drev gården.

Dette er ikke et gammelt hus, resonnerte hun mens hun stirret på bokstavene i boken.

Hun ga opp, reiste seg og gikk innover gangen igjen. En liten stund ble hun stående i døråpningen til Saras rom.

Jenta sov med beina krøllet godt rundt dynen. En svak snorkelyd malte i rommet. Gardinene slapp gjennom lyset fra spottene i takutspringet utenfor og badet rommet i et mykt, rosa skjær. Iselin kvakk til da en sort grein fra det gamle, morkne epletreet skrapte mot vinduet.

Har det begynt å blåse? Hun skuttet seg mens hun trakk morgenkåpen tettere rundt kroppen. Inne på badet trakk hun på seg en jeans og en t–skjorte. En sort skygge strøk forbi det frostede vinduet. Det gikk nok et støt gjennom kroppen hennes.

– Herregud da! Skjerp deg! mumlet hun halvhøyt til seg selv. – Dette går faktisk ikke lenger, Iselin.

Da hun for andre gang stod med hånden på låsen til ytterdøren, passelig irritert på seg selv for at hun var så mørkredd, hørte hun en svak rasling i singelen utenfor. Stille tvang hun seg til å åpne døren på gløtt og kikke ut. Hjertet jobbet overtid i brystet hennes. Hun så ingenting i den smale dørsprekken. Gikk ut på trappen. Øynene speidet automatisk inn mellom de store sypresstrærne før hun hurtig trakk blikket til seg igjen. Ikke så mye som en mygg beveget seg. Snømannen som Jonas hadde laget for noen uker siden, stod og vaklet mens den stirret på henne med de mørke moseøynene sine. Pulsen dunket fort og taktfast i ørene hennes. Iselin myste mot lyset fra den sorte smijernslykten som skilte hennes og naboens eiendom.

– Herregud, stønnet hun igjen. – Ta deg sammen.

Lyden av sin egen stemme hjalp. Hun begynte å synge lavt, satte seg på trappen og tvang seg selv til å se forbi snømannen og inn mellom de høye trærne.

Hun kikket lenger inn i skogen denne gangen.

Ingenting beveget seg. Tause, mørke trestammer stod helt stille. Ikke et vindpust. Ikke en grein som leet seg.

Alt var normalt, men inni henne var det orkan.

Det er bare mørkt, forsøkte hun å berolige seg selv.

Hun trakk pusten dypt. Fortsatte å nynne på den samme sangen, som et rekviem som løp løpsk. Et mantra som kunne redde henne fra innbilte troll og annet skrømt. Ingen ting hendte. Pulsen roet seg. – Det er bare mørkt, gjentok hun inni seg. – Alt er normalt. Iselin snudde seg og skulle til å gå inn igjen da hun stivnet midt i bevegelsen. Hun så et tydelig omriss på veggen foran seg.

Omrisset av et menneske.

Hun ventet på å bli slått ned bakfra da noe mykt med ett strøk henne langs leggen. Iselin skrek høyt og skulle til å sparke, men instinktivt stanset hun og kikket ned. Langsomt slapp hun ut pusten og smilte lettet. Den lodne, trygge og gode hunden til Halvard og Hilde ga henne et gjenkjennende klynk før den hoppet opp på bakbeina, la potene på brystet hennes og ville ha kos. Iselin smilte og klamret seg til pelsen mens hun snudde hodet for å snakke med eieren som sikkert sto bak henne. Men det var ingen der.

– Har du stukket hjemmefra, du, da? Stemmen skalv, og hun ristet på hodet av sin egen fantasi. Omrisset av et menneske, du liksom …

Iselin klødde hunden kjærlig bak øret.

– Så det er du som har skremt meg slik i kveld. Du pleier ikke få lov til å være alene ute på kveldene, vel?

Hun satte seg på huk og lot hunden slikke henne i ansiktet, som om den kunne slikke bort redselen.

– Kom, så skal jeg følge deg hjem.

Hun lot døren stå på gløtt mens hun tok hunden i halslenken og førte den med seg. Hun drog i halsbåndet. Hunden rikket seg så vidt det var.

– Kom nå, da, lokket hun og smilte ned til den. – Jeg skal følge deg hjem.

«Alt har som regel en naturlig forklaring.»

Hun hørte stemmen til Tore i hodet. Forbannet han som ikke var hjemme, men visste at dette var noe hun måtte lære seg å leve med.

– Jeg er ikke skapt for å ha en mann i Nordsjøen, sukket hun irritert. – Jeg ser spøkelser ved høylys dag.

Iselin gikk gjennom hekken og over til naboen. Ingen åpnet da hun ringte på. Hun kjente på dørhåndtaket. Døren var ulåst. Hun slapp hunden inn og fulgte etter inn i stuen. Lyset var tent.

– Hallo! ropte hun. – Er det noen hjemme?

Ingen svarte. Det var helt stille i huset. Iselin gikk ut og lukket døren etter seg. La merke til at bare den ene av de to bilene stod i garasjen.

Da er de ikke langt unna, sikkert bare på en kjapp handletur.

Raskt løp hun over plenen, gjennom hekken, tok trappen i to lange skritt og låste ytterdøren etter seg. Hun satte seg andpustent i stolen ved panoramavinduene. Da hun kikket ut på veien, fikk hun øye på en kjent skikkelse som vinket til henne. Det var William. Han var tydeligvis på vei hjem fra kompisen som bodde helt innerst på Steinhus. Iselin smilte og vinket tilbake. Det å se William der ute roet henne. De hadde kjent hverandre siden barneskolen. Et øyeblikk lurte hun på om hun skulle vinke ham inn på besøk, men fant ut at da ville han bli sittende til lenge etter at Tore hadde kommet hjem. Hun trakk det hjemmestrikkede ullteppet godt over knærne og dukket inn i krimromanen igjen. Det var vanskelig å konsentrere seg. En liten uro pirket i henne hver gang hun var i nærheten av å finne litt ro.

Noen timer senere fikk lyden av den dovne elektriske garasjeporten henne til å hoppe i stolen. Like etter så hun billysene fra Tores bil i oppkjørselen. Hun kikket på klokken, spriket med de nakne tærne, kom seg på beina og pilte ut i gangen og vred opp låsen. Da han åpnet ytterdøren, stod hun lent mot veggen i entreen.

Han satte den røde nordsjøbagen fra seg, og uten et ord gikk han mot henne. En lang stund ble de stående og bare holde rundt hverandre.

Det aller beste øyeblikket hver gang.

– Så fin du er, sa han og møtte blikket hennes.

– Godt å ha deg hjemme igjen, hvisket hun mens hun kjente en lett sitring i kroppen. – Du vet jeg er mer enn en tanke husredd, og i kveld har jeg vært helt koko. Nå kan jeg endelig slappe av i noen uker.

Tore flirte.

– Hva kan vel skje her, Iselin? Du har naboer på alle kanter og verdens tryggeste storebror rett over veien.

Han kløp henne lett i kinnet.

Hun ignorerte gesten og latet som om hun ikke tok seg nær av ertingen.

– Er du sulten?

– Om jeg har lyst på noe? Det kommer helt an på hva du har å by på, det? Han grabbet tak i bukselinningen hennes og drog henne mot seg. Iselin lo og løsrev seg.

– Nei … jeg stoppet på bensinstasjonen på Bjørkheim og spiste en hamburger, fortsatte han og klappet seg på magen. – Men kaffe og konjakk har jeg lyst på.

Det vanlige. Iselin skjenket opp et glass til ham.

Tore klarte aldri å motstå fristelsen – en saftig hamburger på det faste stoppestedet mellom Bergen og Øystese kom han ikke utenom. Iselin så at han hadde mørke offshoreringer under øynene. Etter bare noen minutter gled han lenger og lenger ned i sofaen mens han kvalte små gjesp.

– Jeg tror du kanskje skal legge deg, sa hun mens hun rusket ham i det mørke håret som hadde begynt å bli litt tynt i vikene. Tore reiste seg søvnig, mens Iselin slukket lys og låste dørene.

Han ble stående en liten stund foran de store stuevinduene.

– Iselin, kom bort her litt, bad han.

Iselin gikk bort til ham. Han la armen rundt henne. Hun lente hodet på skulderen hans. De stod og så på den glitrende stripen av trolsk lys som månen malte over den nattmørke Hardangerfjorden. De ruvende sorte fjellene i bakgrunnen lå som morsarmer rundt bygda.

– Når jeg har levd svevende på åpent hav i fjorten dager, føler jeg at jeg blir jordet hver gang jeg kommer hjem til dette, mumlet han inn i håret hennes. – Det er så godt å være hjemme igjen.

Hun nikket og senket blikket mot hagen nedenfor. Det gule plastsetet på den ene av de to gyngene til Jonas beveget seg lett frem og tilbake, som om den plutselig hadde blitt tatt av et vindkast. Greinene på treet hang slapt ned mot bakken.

Tore dro Iselin inntil seg da de krøp under dynen. Det kalde vannet mot ansiktet hadde vekket ham litt.

Bekreftende krøp hun inntil den trygge, varme kroppen hans. Tores pust mot skulderen hennes falt raskt inn i en jevn strøm. Hun ålte seg enda litt nærmere. For våken til å få sove lå hun en stund og kikket mot det mørke vinduet. De hadde glemt å trekke for gardinene. Forsiktig, for ikke å vekke Tore, krøp hun ut av sengen igjen, gikk bort til vinduet og trakk møysommelig for. Ville stenge for det ukjente som fantes der ute i mørket.

II

Torsdag 13. mars 2014

Uroen fra kvelden i forveien satt i Iselin hele arbeidsdagen. Hun var lettet da hun endelig kunne komme seg hjemover. Noen ganger skulle hun ønske at hun hadde hatt et annet yrke. I dag var en slik dag hvor hun hadde foretrukket å kunne lukke kontordøren etter seg og arkivere innkommen post i en eller annen bedrift. Vasking var rene terapien slike dager. Værmelderen hadde lovet vårsol dagen etter. Hun hadde sin tvil, men nå skulle vinteren og mørke kvelder vaskes ut.

Foran stuevinduet ble hun stående og la blikket sveipe over landskapet. Restene av gråbrun, gammel snø lå som leverflekker på gammel hud bortover bakkene. Iselin åpnet inngangsdøren på vidt gap og smilte til den vaklende snømannen på plenen. Den gråoransje gulrotnesen hadde mistet sin spenst og hang slapt nedover det venstre kinnet, mens moseøynene, som hadde skremt henne kvelden før, stirret panisk mot himmelen som om den var redd for at vårsolen snart skulle komme krypende over Torefjell.

– Du er snart død, mumlet Iselin.

Selv om gradestokken bare så vidt viste rødt, hadde hun også de store glassdørene til verandaen på vidt gap.

Gjennomtrekken fylte stuen med skarp og ren luft.

– Dere er det neste prosjektet, sa hun henvendt til vinduene. – Når lyset blir slått på der ute, så ser en hvordan det står til her inne.

Den gamle saueskytja lå ved en liten elv borte på bakkene. En hybel for sauene i noen uker til, før de ble jaget til fjells på sommerbeitene. Iselin drog i det lodne, grå teppet som lå under salongbordet, og slepte det med seg ut på verandaen, hvor hun hengte det over rekkverket av glass.

Nakne krokete epletrær stod med skitne snørester skrapende oppetter leggene. I sprekkene mellom snø og is sprang det fram tusenvis av midlertidige bekkefar, som tok seg av rengjøringen utendørs. Hun lot blikket hvile et lite øyeblikk på barndomshjemmet sitt på nedsiden av veien. Gården Steinhus.

– Hallo!

Hilde, barndomsvenninnen, stod i nabohagen, med hetten på regnjakken trukket godt over hodet. Iselin gikk bort til enden av den overbygde verandaen. De to husene lå tett.

– Vasker du i dette drittværet?

Iselin nikket.

– Ja, det er deilig å få vasket ut etter vinteren. Drittdag på jobben og masete elever. Jeg må røyne meg ut på noe annet. Dessuten er det bare lett sludd i luften. I morgen blir det sol, og da kan jeg bare nyte uten å tenke på at jeg må vaske, svarte hun mens hun tørket seg med håndbaken over pannen.

– Ja, ja, hver sin lyst. Jeg sjekker hva som må gjøres i hagen. Skal ringe gartneren senere. Noen må sikre at fagfolk har oppdrag. Nå må jeg stikke. Jeg skal ha et parti steppstyrke om en halvtime.

– Ja, det er ikke for alle likt, mumlet Iselin og vinket Hilde av gårde. – Forresten, hunden din gikk løs i går kveld. Jeg fulgte den hjem.

Hilde hørte henne ikke. Hun var alt på vei inn i bilen.

Iselin fulgte den sorte SUV-en med øynene der den i alt for høy fart kjørte bortover veien. Forbi hovedhuset på Steinhus og det røde stabburet midt på plassen. Det gikk så fort at den nesten sneiet hushjørnet på gamlehuset, som lå så tett på veien at to av trappetrinnene ved inngangsdøren gikk inn i kjørebanen. Hun drog et mosegrønt fleeceteppe over seg og tente en sigarett, mens hun nøt følelsen av endelig å ha startet på den beste tiden av året. Igjen gled blikket mot det gamle huset hvor bestemoren en gang hadde bodd. Nå stod det der og stirret på henne med døde vindusruter.

Hun tok et dypt trekk av sigaretten og bannet da hun la merke til flere store sølete fotefar som gikk fra verandatrappen og bort til verandadøren. Iselin kikket under kloggene sine. De var rene. Igjen hadde sannsynligvis Tore trampet opp på verandaen med grisete støvler. Hvor mange ganger hadde hun bedt Tore ta av seg skoene når de var så skitne? Hva søren gjorde han på verandaen i dag morges?

Iselin trampet lett irritert nedover verandatrappen mot postkassene. Hun bladde i Bergens Tidende på veien tilbake. Stanset ved hekken og brakk av en kvist. Her var det ikke mye til liv. Merkelig. Det har jo ikke engang vært skikkelig frost i bakken i vinter og her ser det ikke ut til å være livstegn.

– Mamma!

Jonas kom løpende etter henne opp innkjørselen og prøvde på karslig vis å ta to trappetrinn av gangen på vei opp verandatrappen. Han måtte gi seg etter et heller mislykket forsøk.

– Der er du jo, sa hun og ga ham en god klem. – Hvor er pappa, da?

Han var rød i kinnene, og det luktet gress, våt snø og barnesvette av den blå og hvite fotballdrakten hans.

– Han kommer snart. Jeg løp hjem helt alene, for pappa skulle drikke kaffe med Halvard på Sutalaus, og det er pyton kjedelig, sa han tørt. – Jeg fry-y-ser, lo han og latet som om han hakket tenner. – Kan jeg få gå inn?

– Nei, du må nok fryse litt til. Først skal skoene av. Hvordan var det på trening i dag?

Iselin betraktet gutten som hadde satt seg ned og prøvde å få opp knuten på fotballskoene.

– Konge, svarte han lett mens han konsentrerte seg om den våte knuten.

– Små fingrer og avbitte negler er ikke en god kombinasjon, sa Iselin. – Se her, så skal jeg hjelpe deg.

Jonas viftet henne vekk.

– Jeg klarer det selv, mamma. Jeg er jo ikke baby heller.

Han verdiget henne ikke et blikk, men ristet veslevoksent på hodet. Iselin lo og rettet seg opp igjen mens hun fulgte med på forsøket. Små, sorte steiner fra kunstgressbanen lå rundt beina hans.

– Du får sette skoene her ute, sa Iselin. – Bare støtt dem oppetter veggen, la hun til da han endelig hadde fått opp knuten og kippet skoene av seg. – Mamma har akkurat vasket huset, og da vil jeg ikke …

– Ja da, masa, svarte han kjapt. – Da vil du ikke at jeg skal tråkke inn med skoene på. Jeg vet det. Dessuten sier Halvard det også. Hver eneste gang, minst hundre ganger på hver trening: «Dere må huske å sette skoene ute, og gjerne dunke dem mot veggen først, ellers blir mammaene deres sinte på dere», hermet Jonas på en ikke helt stødig bergensdialekt.

Iselin lo og grep gutten før han kom seg innenfor døren. Hun holdt ham fast mens hun vrengte av ham drakten. Små steiner raste som saueperler i sommerfjellet da shortsen forsvant.

– Oi! Det hadde jeg glemt, mamma. Det er jo alltid så mye steiner i klærne også.

Han la seg på alle fire og begynte å samle de sorte steinene opp i nevene.

– Kom deg i badet før du blir syk, sa Iselin og skysset ham innover dørstokken. – Jeg tar meg av dette senere.

Iselin satt på krakken ved siden av badekaret og la sammen håndklær mens Jonas badet. Han laget visp med hendene i badeskummet, slik at skumbølgene nesten slukte de små lekebåtene. Etter hvert stilnet dønningene og badevannet lå grått og flatt rundt ham.

– Nå må du opp, sa Iselin.

Jonas ristet iherdig på hodet. Hele kroppen spente seg i protest da hun løftet ham opp. Først da hun tullet ham inn i håndkleet og litt senere stappet i ham en lunken nybakt bolle ved kjøkkenbordet, fikk han varmen i seg og myknet.

– Jeg skal få være med Halvard på Brannkamp, mumlet han mellom tyggene ved kveldsbordet.

– Så fint, har Halvard sagt det?

– Ja, mamma. Jeg sa jo det. Han tror jeg kan lære noe av å se på de store gutta.

– Når skal dere dra?

Iselin løftet opp glasset hans og tørket bort den hvite melkeringen.

Jonas trakk på skuldrene og tok en stor slurk av melken.

– Det vet vi ikke ennå. Han himlet med øynene. –Vi må være nøye med å velge riktig kamp, sier Halvard. Jonas gløttet forsiktig opp på moren, som for å se om hun hadde tenkt å protestere.

– Det blir garantert en flott opplevelse, sa Iselin, – men nå, unge mann, er det rett i seng.

Iselin lot godnattsangen feide ut. Forsiktig listet hun seg ut av rommet og satte soveromsdøren hans på gløtt.

Akkurat i det samme kom Sara inn døren. Hun hadde vært på hestetrening.

– Hei sann. Der er du jo, hvisket moren og skysset henne ut igjen mens hun klemte sammen nesen med pekefingeren og tommeltotten. – Du må passe deg så du ikke gror fast på hesteryggen. Så du pappa på veien? Iselin drog Sara i den lange fletten som rakk henne til midjen, og banket forsiktig i den sorte ridehjelmen. Sara svarte ikke.

– Har Kristin vært med deg?

– Nei, kom det irritert. – Fælt som du må mase! Jeg har vært alene i dag. Kristin måtte hjelpe Amalie å vaske huset, sa hun i en oppgitt tone.

– Ja, det får man si. Ungdommer som hjelper til hjemme. Det kan jeg like … men få av deg klærne på trappen. Iselin skysset Sara ut døren.

– Herregud, mamma. Jeg vil ikke kle av meg på trappen. Det kan komme noen.

– Nei da, lo Iselin. – Det kommer ingen, og dessuten beholder du undertøyet på. Jeg har vasket i dag og vil ikke ha lukten av hestemøkk i huset. Den kan du få legge i bedet litt senere, når jeg trenger gjødsel, lo hun.

– Jeg hater når du har vasket, mumlet Sara mens hun vrengte av seg ridebuksen, de lange sorte støvlettene og jakken.

– Genseren også, takk. Moren holdt fram neven.

Sara smelte ytterdøren igjen etter seg og lot moren stå alene på trappen. Iselin talte til ti før hun gikk inn og satte klærne på vask. Datteren skulle begynne på ungdomsskolen til høsten. På samme skole som Iselin var lærer. Hvordan det skulle gå, hadde de ennå ikke snakket om. Det var som om begge unngikk den samtalen så lenge som mulig.

Like etter kom også Tore hjem. Hun hørte Tore og Sara prate rolig sammen i stuen da hun gjorde seg klar til å dusje. Det var deilig å kjenne hvordan vannet skyllet bort den siste rest av støv og svette. Hun krøp inn i morgenkåpen og tøflene, og seg litt senere ned i lenestolen i stuen. Glad for at hun endelig fikk en avslappende kveld hjemme, uten å være redd for hvert minste knirk i treverket. Hun tok en god slurk av teen mens duften av nyvasket hus virket som meditasjon i kroppen hennes. Bare den dempede lyden av radioen på kjøkkenet kunne høres.

– Hva søren!

Tores rop fra gangen fikk henne til å reise seg. Hun løp ut til ham. Han stod og stirret ut inngangsdøren med en vantro mine.

– Hva er det? spurte hun og fulgte blikket hans mot plenen ved siden av sandkassen til Jonas, før hun satte i å le.

Først trodde hun at hun hadde sett feil. Snømannen stod på samme sted som før, bare litt mer herjet av varmegradene. Gulrotnesen hang så vidt det var fast i ansiktet, men ut fra hodet stakk det røde skaftet på Tores øks. Den som alltid lå på øverste hylle i garasjen.

– Hvordan i helvete har Jonas fått tak i den øksa? bannet Tore. – Har du brukt den mens jeg har vært borte og glemt å legge den på plass igjen?

Iselin ristet benektende på hodet, skulle til å protestere, men før hun fikk muligheten, hadde han forsvunnet ut av døren. Hun fulgte ham med blikket der han med hissige bevegelser løp opp på plenen og drog øksen ut av hodet på snømannen. Han sendte henne et rampete blikk før han svingte skaftet og skilte hodet fra snøkroppen i ett hugg.

III

Steinhus, fredag 14. mars 2014

Duften av morgenkaffe fylte kjøkkenet. Tre nistepakker lå ferdig på disken. Jonas spratt opp av sengen da moren kom inn for å vekke ham. Iselin måtte le. Klærne lå klar til ham på badet. Raskt sprang han barfotet inn og låste døren etter seg. Sara derimot var ikke like lett å få opp. Hun gryntet før hun snudde ryggen til moren og sov videre.

– Nå vekker jeg deg ikke mer.

Fem minutter senere var Iselin igjen inne og rusket i Sara. Denne gangen reiste datteren seg og vaklet ut på badet uten et ord.

– Hei, vennen.

Tores armer kom bakfra, han foldet hendene sine rundt magen til Iselin.

– Hei, utbrøt hun. – Tidlig oppe? Har vi vekket deg? Det var ikke meningen.

Tore stappet t-skjorta ned i den rødrutete pyjamasbuksen i flanell, fant seg en kopp kaffe og stilte seg foran vinduet og betraktet den tinngrå morgenhimmelen. Han tok en god slurk og nikket mot kaffekoppen sin.

– Ingenting er som en tidlig morgen på kjøkkenet hjemme. Dessuten ringte sjefen. Jeg må en kjapp tur til Bergen på et møte midt på dagen. Er hjemme litt sent, men trenger i alle fall ikke overnatte.

Iselin nikket resignert. Det vanlige. Ikke før kommet hjem, før han må til Bergen. Hun valgte å ikke si noe.

I det samme kom Jonas løpende fra badet.

– Pappa!

Tore løftet Jonas høyt opp i været før han ga ham en bamseklem.

– Mamma, kan jeg få være hjemme fra barnehagen i dag? Har litt vondt i hodet. Han la håndflaten teatralsk over pannen.

Iselin og Tore vekslet blikk.

– Nei, pappa må på et møte i Bergen i dag.

Jonas nikket, synlig skuffet, men protesterte ikke mer.

– Men jeg vil gjerne spise frokost med deg før dere går, la faren til. – Dessuten er det jo fredag og helg. I morgen skal vi på fotballbanen.

Jonas nikket ivrig og drog stolen sin tett inntil faren ved bordet. Sara rynket på nesen da hun kom sjanglende inn på kjøkkenet et kvarter senere. Iselin noterte seg at datteren hadde hatt overskudd til å legge på mer enn nok sminke rundt de søvndrukne øynene. Hun skulle til å kommentere det, men fant ut at det ikke var det rette tidspunktet.

– Jeg hater lukten av peanøttsmør, mumlet Sara.

Jonas og faren blunket til hverandre og smurte et ekstra lag peanøttsmør på skivene sine. Iselin snudde seg bort mens hun kvalte latteren. Det var ennå kaldt om morgenen, men Iselin valgte å la bilen stå og tok beina fatt.

– Kan vi ta veien over Svartabrua? spurte Jonas og tok et godt tak i morens hånd mens han stirret mot det sorte skogbrynet.

Iselin grøsset da hun tenkte på broen som lå i mørket inni skogen. En planløs konstruksjon satt sammen av et skjelvende nettinggjerde, morkne trestolper og sammensveiste, svære, irrgrønne stålbjelker. En gjallarbru de færreste turte å nærme seg vinterstid. Villfarne bekker hadde gravd dype groper i grusveien. Svartaskogen ville ligge nedfrosset i skyggene enda noen uker.

– Nei takk, mumlet Iselin. – Det kommer ikke på tale. Vi må vente til solen har tint bort all snøen. Da kan vi plukke med oss hvitveis på veien. Dessuten har jeg hørt at trollene som bor der inni skogen ennå ikke har reist til fjells.

Jonas smilte litt nervøst. – Jeg bare tullet, mamma, men kan du ikke fortelle om trollene mens vi går?

Iselin nikket, men fikk ikke begynt før gutten slapp taket i hånden hennes og løp av gårde. Da de passerte bondegården, kunne de se gjennom kjøkkenvinduet at Anne dekket på bordet. Iselins svigerinne gjorde seg nok klar til å gå på jobben i bokhandelen på senteret i bygda. Fra den halvåpne døren, som stod på gløtt inn til sauefjøset, kunne de se frosten frese i møtet mellom lyset og varmen. En lav summing fra morgenkåsørens radiostemme blandet seg med dorskt sauebrek.

– Kan vi ikke gå inn til sauene? Jonas nappet moren i hånden.

– Nei, vennen. Da kommer jeg for sent på jobben. Hun drog ham i den blå lua. – Du kan heller stikke ned en tur i kveld og hjelpe onkel med kveldsstellet.

De blå polvottene hans smøg seg inn i selbuvottene hennes like etterpå. Tause gikk de ved siden av hverandre til barnehagen. Iselin tenkte på timene hun skulle undervise i løpet av dagen. Hun ga Jonas en klem til avskjed da de nådde barnehagen, før hun tok fatt på veien opp til skolen.

Kaffelukten strømmet mot henne da hun åpnet døren inn til personalrommet på Kvam ungdomsskole. Hun hengte fra seg jakken og kastet vottene og luen opp på hyllen over. Amalie var allerede på plass med en kopp kaffe og en klem.

– Å, tusen takk, du er en engel.

Iselin gjengjeldte klemmen og satte den rynkete, lysebrune skinnranselen til Amalie på gulvet. Den pleide holde av plass til henne på morgenen. Litt sammensunken i skinnet og kroket i meisen, men fremdeles fullt funksjonell.

– Seks undervisningstimer i strekk i dag, sukket Iselin.

– Det er ikke mye trøkk igjen i denne skrotten etter det.

Amalie nikket. Jeg for min del må se å få unna noe vurderingsarbeid i dag, så kvelden går nok med i tillegg. Amalie reiste seg og tok kaffekoppen med seg bort til kjøkkendisken og satte den i vasken. – Du, da. Har du planer for kvelden?

– Nei, det samme her. Skolearbeid. Herregud, jeg pleier å skjerme fredagskveldene, men med flere tentamener etter hverandre, så er det helt håpløst. Jeg håper å få tid til litt hagearbeid først.

– Hagearbeid?Amalie kikket rart på henne.

– Ja. Iselin lo. – Innendørs selvfølgelig. I kjelleren. Jeg har mitt eget lille private drivhus. Ikke så lett med hagearbeid ute ennå. Jeg har noen spirer som skal prikles og puttes i potter. Du vet, jeg begynner allerede ved juletider med forberedelsene til naturhagen min. Skulle gjerne hatt mye mer tid til slikt, men det blir nok kveldsarbeid på meg også, etter at ungene har lagt seg.

Iselin skyllet koppen under springen og satte den på plass i oppvaskmaskinen. Etterpå tok hun Amalies kopp og gjorde det samme.

– Når skulle vi i klubb igjen, forresten?

Iselin smilte unnskyldende til venninnen, som ristet på hodet mens hun satte opp en oppgitt mine.

– Ja, jeg vet det, Amalie. Jeg klarer ikke helt å engasjere meg.

– Du har stålkontroll på hus og hjem, mann og barn og skolearbeid, men når det kommer til moro, så har du ingen oversikt i det hele tatt, sa Amalie. Hun romsterte rundt i ranselen sin og drog opp et lilla, hjemmestrikket pennalhus. – Da Hilde startet klubben, var det tanken at vi skulle koble av og kose oss sammen, vi gamle venninner, la hun til.

– Ja, jeg vet det … men jeg har egentlig aldri vært tilhenger av slik gjengkultur for voksne damer, svarte Iselin. – Det er som et slags fristed for sladder og bakvaskelser. Men for all del, det har vært kjekkere enn jeg trodde.

Iselin hadde en gang ymtet frampå om det kunne være en idé at klubbmedlemmene valgte ut en felles bok å lese og siden brukte litt av tiden på å samtale om litteraturen. De andre hadde svart henne med taushet, og temaet hadde aldri mer blitt nevnt.

– Det er hos Kari neste gang. En eller annen dag, ikke neste uke i alle fall, sa Amalie.

Iselin stønnet innvendig. Kari var bygdedyrets førstedame, og den som hun hadde vanskeligst for å forholde seg til i klubben. Hun var ikke bare en ivrig lokalpolitiker, men også en flittig ryktesmed og intrigemaker. Kombinasjonen var ikke så heldig. Etter den vonde skoledebatten for noen år tilbake, om hvor ungdomsskolen i kommunen skulle ligge, hadde den gamle konflikten mellom Øystese og nabobygda Norheimsund blusset opp. Valget hadde til slutt falt på Øystese, noe Kari var svært fornøyd med. Hun og hennes likesinnede, i begge bygder, fortsatte likevel å nøre opp under konflikten, med stadige utspill både privat og i media. Iselin, som ikke likte konflikter av noe slag, syntes det var ubehagelig å høre Kari lire av seg. Det meste som kom Kari for øret, smattet hun i seg og drøvtygde det til en ugjenkjennelig masse før hun spyttet det ut igjen. Iselin hadde aldri forstått hvordan plasseringen av en skole kunne skape så mye hat mellom mennesker i tilsynelatende idylliske bygder.

– Kristin ville ha Sara med hjem fra skolen i dag. Forstod det slik at de hadde noen planer i ettermiddag. Var du klar over det? spurte Amalie.

De to kvinnene gikk mot klasserommene.

– Nei, hun har ikke sagt noe til meg om det, men det er jo greit … Om det passer for dere, da? svarte Iselin, samtidig som hun pustet litt lettere ved tanken på at ettermiddagen ville være fri for krangling med datteren. Et lite stikk i samvittigheten fulgte tankegangen. Hun ristet det av seg.

– De er snart voksne, de små jentene våre, Amalie. Tusenvis av farer lurer der ute. Hun nikket mot noen gutter i tiende klasse som lutet langs veggen med ansiktene gjemt under svære, sorte hetter. Iselin grøsset.

– Ulempen med læreryrket er å vite hvem en ikke vil at datteren skal bli kjæreste med.

Amalie stakk nøkkelen i døren til klasserommet.

– De er ikke så verst når en bare blir kjent med dem, er nå min erfaring. Usikre ungdommer har vi alle vært en gang. Jeg foretrekker ofte de der typene i stedet for pappaguttene som spiser møydommer til frokost, hvisket hun lett lent inntil Iselin. – Apropos usikker. Har du sett at de har begynt å sminke seg i det siste?

– Ja, det er jo ikke mulig å unngå, nikket Iselin. – Jeg har tenkt å snakke med Sara om det, men orker ikke krangle. Synes det er i overkant mye, og også litt for tidlig.

– Enig, svarte Amalie, – men se …

Iselin fulgte blikket hennes mot gjengen med ungdommer som satt og ventet. – Det mangler ikke på maling i noens ansikter. De er nok ikke så annerledes, jentene våre.

Amalie forsvant inn i klasserommet. Elevene langs veggen gjorde ikke mine til å følge etter. Iselin fortsatte lenger inn i korridoren og smilte imøtekommende til sine egne elever. Amalie hadde rett. Jentenes ansikter var sminket som om de hadde sin egen private makeup-artist hjemme på badet.