Kort om «Eleanor & Park »:

Eleanor og Park er to forelskede sekstenåringer som er kloke nok til å vite at den første kjærligheten sjelden varer, men som likevel er modige og desperate nok til å forsøke.

Utdrag fra anmeldelser av «Eleanor & Park»:

«Eleanor & Park minner meg ikke bare om hvordan det er å være ung og forelsket i en jente, men også om hvordan det er å være ung og forelsket i en bok.»

John Green, The New York Times

«Morsom, håpefull, sexy, tåredryppende og

frekk. Denne vinnende romansen vil trollbinde

både ungdom og voksne lesere.»

Kirkus Reviews

Amazon Best Book of 2013

New York Times Notable Book of 2013

Goodreads Choice Awards 2013

2013 Boston Globe Award

Printz Honor Book

Publisher Weekly Best Book of 2013

Kirkus Reviews Best Book of 2013

New York Times Bestseller

Rainbow Rowell

Eleanor & Park

Oversatt av Agnete Øye

Til Forrest, Jade, Haven og Jerry

– og alle andre bak i pickupen

Han hadde sluttet å prøve å se henne for seg.

Hun dukket bare opp når hun følte for det, i drømmer og løgner og små glimt.

Han hadde kjørt til jobben her en dag og sett en jente med rødt hår på gatehjørnet – og i brøkdelen av et åndeløst øyeblikk kunne han ha sverget på at det var henne.

Så hadde han sett at jenta var mer blond enn rødhåret.

Og at hun holdt i en sigarett … Og hadde på seg en T-skjorte det sto Sex Pistols på.

Eleanor kunne ikke fordra Sex Pistols.

Eleanor …

Som står bak ham til han snur seg. Som ligger ved siden av ham like før han våkner. Som får alle til å virke gråere og kjedeligere og totalt uinteressante.

Eleanor som har ødelagt alt.

Eleanor som er borte.

Han hadde sluttet å prøve å se henne for seg.

August 1986

1

Park

Det nyttet ikke å overdøve idiotene bakerst i bussen med lyden av XTC.

Park presset hodetelefonene mot ørene.

I morgen skulle han høre på Skinny Puppy eller Misfits. Eller kanskje han skulle ta opp en egen busskassett med så mye skriking og uling som bare mulig.

Han kunne høre på New Wave igjen i november, etter at han hadde fått førerkortet. Foreldrene hadde allerede sagt at Park kunne få morens Chevrolet Impala, og han hadde spart til en ny bilstereo. Når han begynte å kjøre til skolen selv, kunne han høre på hva han ville og få sove tjue minutter ekstra.

«Det der er det ikke noe som heter!» var det en som ropte bak ham.

«Det er det faen meg!» ropte Steve tilbake. «Drunken Monkey-stil er en retning innenfor Kung Fu. Du kan drepe folk med det …»

«Du er bare full av pisspreik.»

«Du er full av pisspreik,» sa Steve. «Park! Hei, Park.»

Park hørte ham, men svarte ikke. Hvis man overhørte Steve en liten stund, hendte det at han flyttet oppmerksomheten til en annen. 80 prosent av det å overleve med Steve som medpassasjer handlet om å vite om akkurat det. De resterende 20 prosentene handlet rett og slett om å sitte med hodet bøyd …

Noe Park et øyeblikk hadde glemt. En papirkule traff ham i bakhodet.

«Det var notatene mine til Kropp og helse, din kødd!» sa Tina.

«Beklager, jenta mi,» sa Steve. «Jeg kan lære deg alt om Kropp og helse, hva vil du vite?»

«Lær henne Drunken Monkey!» var det en som sa.

«PARK!» ropte Steve.

Park skjøv ned hodetelefonene og snudde seg. Steve holdt hoff i baksetet. Hodet hans nådde nesten til taket selv når han satt. Steve så alltid ut som om han var omgitt av dukkemøbler. Han hadde sett ut som en voksen mann siden sjette klasse, og det var før han fikk helskjegg. Like før.

Noen ganger lurte Park på om Steve var sammen med Tina fordi hun fikk ham til å ligne enda mer på et monster. De fleste jentene fra Flats var små, men Tina kunne ikke være høyere enn 1,50. Og da regnet han med det gigantiske håret.

På ungdomsskolen var det en fyr som pleide å erte Steve med at han ikke måtte gjøre Tina gravid fordi kjempebabyene hans kom til å ta livet av henne. «De kommer til å sprenge seg ut av magen hennes akkurat som i Aliens,» sa han. Steve brakk lillefingeren sin i trynet på gutten.

Da faren til Park fikk høre om det, sa han: «En eller annen burde lære den Murphy-gutten å knytte neven ordentlig.» Men Park håpet at ingen ville gjøre det, for eleven Steve slo til, kunne ikke åpne øynene på en uke.

Park kastet Tinas sammenkrøllede leksenotater tilbake. Hun tok imot.

«Park,» sa Steve. «Fortell Mikey om Drunken Monkey-stilen.»

«Jeg kan ikke noe om det,» sa Park med et skuldertrekk.

«Men det finnes, ikke sant?»

«Jeg tror jeg har hørt om det.»

«Der ser du,» sa Steve. Han så seg om etter noe han kunne kaste på Mikey, men fant ingenting. Han pekte i stedet. «Jeg sa jo det, for helvete.»

«Hva faen vet Sheridan om kung fu?» sa Mikey?

«Er du helt åndssvak?» sa Steve. «Mora hans er kinesisk.»

Mikey så nøye på Park. Park smilte og knep øynene sammen. «Å ja, jeg ser det nå,» sa Mikey. «Jeg har alltid trodd at du var mexikaner.»

«Faen, Mikey, for en jævla rasist du er.»

«Hun er ikke kinesisk,» sa Tina. «Hun er koreansk.»

«Hvem da?» spurte Steve.

«Moren til Park.»

Parks mor hadde klippet håret til Tina siden barneskolen. De hadde nøyaktig samme frisyre, lange permanentkrøller med fyldig, oppklippet lugg.

«Hun er jævla sexy, bare så det er sagt,» sa Steve og gliste. «Ikke vondt ment, Park.»

Park tvang fram enda et smil og sank ned i setet, satte på seg hodetelefonene og skrudde opp lyden. Likevel kunne han høre Steve og Mikey fire rader bak.

«Men hva faen er vitsen?» spurte Mikey.

«Du, hadde du hatt lyst til å slåss med en full gorilla? De er faen meg svære. Som den apen i Never av stål. Tenk deg hvis den jævelen ble forbanna på deg.»

Park la merke til den nye jenta samtidig med de andre. Hun sto foran i bussen, ved siden av det første ledige setet.

Det satt en gutt der alene, en førsteklassing. Han la sekken på setet ved siden av seg og så en annen vei. Alle som satt alene flyttet seg til det ytterste setet. Park hørte Tina fnise. Hun frydet seg nå.

Den nye jenta trakk pusten dypt og gikk videre langs midtgangen. Ingen så på henne. Park prøvde å la være, men klarte ikke. Det var nesten som en togkollisjon, eller en solformørkelse.

Jenta var nøyaktig den typen som blir utsatt for mobbing.

Ikke bare ny – men stor og keitete. Håret sto ut til alle kanter, og det var ikke bare krøllete, men ildrødt på toppen av det hele. Og klærne … det var som om hun ville at folk skulle se på henne. Eller kanskje hun ikke skjønte hvor håpløs hun så ut. Hun hadde på seg et skotskrutet skjørt, en herreskjorte, fem–seks snåle kjeder rundt halsen og noen skjerf knyttet rundt håndleddene. Hun minnet Park om et fugleskremsel eller en av bekymringsdukkene moren hans hadde liggende på kommoden. Som noe som ikke ville overleve blant villdyra.

Bussen stoppet igjen, og flere elever kom på. De brøytet seg forbi jenta, skumpet til henne og dumpet ned i setene sine.

Sånn var det nemlig – alle som tok bussen hadde sitt eget sete. Alle elevene valgte seg et første skoledag. Folk som Park, som var så heldige å ha et dobbeltsete for seg selv, hadde ikke tenkt å gi avkall på det nå. Særlig ikke for en som henne.

Park så opp på henne igjen. Hun bare sto der.

«Hei, der,» brølte bussjåføren, «sett deg!»

Jenta begynte å gå bakover i bussen. Rett inn i løvens hule. Herregud, tenkte Park, stans. Snu! Han kunne kjenne hvordan Steve og Mikey slikket seg om kjeften mens hun nærmet seg. Han prøvde å se en annen vei igjen.

Så fikk jenta øye på et tomt sete rett overfor Park. Ansiktet lyste opp av lettelse, og hun fortet seg dit.

«Hei, der,» sa Tina skarpt.

Jenta fortsatte.

«Hei!» sa Tina, «Klovneguri.»

Steve begynte å le. Kameratene sluttet seg til et sekund senere.

«Du kan ikke sette deg der,» sa Tina. «Det er plassen til Mikayla.»

Jenta stanset og så opp på Tina, før hun så ned på det tomme setet igjen.

«Sett deg,» gaulet sjåføren fra førersetet.

«Jeg må jo sitte et sted,» sa jenta bestemt og rolig til Tina.

«Det er ikke mitt problem,» glefset Tina. Bussen slingret, og jenta tok et skritt bakover for ikke å falle. Park prøvde å skru opp volumet på Walkmanen, men det sto allerede på fullt. Han så på jenta igjen, det virket som om hun var på gråten.

Før han i det hele tatt hadde bestemt seg for det, rykket Park inn mot vinduet.

«Sett deg,» sa han. Han hørtes sint ut. Jenta snudde seg mot ham, som om hun var usikker på om han var en av drittsekkene. «Faen heller,» sa Park lavt og nikket mot det ledige setet ved siden av seg. «Bare sett deg!»

Jenta satte seg. Hun sa ingenting – gudskjelov takket hun ham ikke – og hun passet på å ikke sitte for nærme.

Park snudde seg mot pleksiglassvinduet og ventet på at helvete skulle bryte løs.

2

Eleanor

Eleanor vurderte mulighetene sine:

1. | Hun kunne gå hjem fra skolen. Fordeler: trening, farge i kinnene, tid for seg selv. Ulemper: Hun husket ikke den nye adressen ennå, ikke engang hvilken retning hun skulle gå.
2. | Hun kunne ringe moren og be om skyss. Pluss: en masse. Minus: Moren hadde ikke telefon. Eller bil.
3. | Hun kunne ringe faren. Ha ha.
4. | Hun kunne ringe bestemoren. Bare for å si hei.

Hun satt på betongtrappen utenfor skolen og stirret ut på rekken av gule busser. Bussen hennes sto klar. Nummer 666.

Selv om Eleanor kunne unngå bussen i dag, selv om den gode fé skulle dukke opp med en flyvende gresskarvogn, ville hun fortsatt bli nødt til å finne ut hvordan hun skulle komme seg til skolen neste morgen.

Og skulle liksom de djevelungene på bussen plutselig oppføre seg annerledes i morgen? Særlig. Det ville ikke ha overrasket Eleanor om øynene trillet ut av skallen på dem neste gang de så henne. Jenta i baksetet… hun med det lyse håret og den steinvaskede dongerijakken? Det var nesten så man kunne se hornene stikke fram under panneluggen. Og kjæresten hennes var sikkert satanist.

Den jenta – og alle de andre – hatet Eleanor allerede før de hadde sett henne. Som om de hadde fått i oppdrag å drepe henne i et tidligere liv.

Eleanor var usikker på om den asiatiske gutten som til slutt hadde gitt henne en plass, var en av dem, eller om han bare var helt dum. (Men ikke dum på den dumme måten … Han var i to av Eleanors fordypningsfag.)

Moren hadde insistert på at den nye skolen skulle plassere Eleanor i fordypningsfagsklasser. Hun hadde friket helt ut da hun så hvor dårlige karakterer Eleanor fikk i fjor, i niende. «Det kan da ikke komme som noen overraskelse, fru Douglas,» sa rådgiveren. Hah, tenkte Eleanor, jeg kunne ha fortalt litt av hvert som ville ha overrasket deg.

Uansett. Hun kunne like godt stirre på skyene i fordypningsfagstimene. Det var like mange vinduer i alle klasserom.

Hvis hun i det hele tatt kom tilbake til denne skolen.

Hvis hun i det hele tatt kom seg hjem.

Eleanor kunne ikke fortelle moren om bussproblemet, for moren hadde allerede sagt at Eleanor ikke trengte å ta bussen. I går kveld, da hun hjalp Eleanor med å pakke ut …:

«Richie sa at han kunne kjøre deg,» sa moren, «skolen er på vei til jobben hans.»

«Tenkte han at jeg skulle sitte på lasteplanet?»

«Han prøver å slutte fred, Eleanor. Du lovet du skulle prøve, du også.»

«Det er lettere for meg å slutte fred på avstand.»

«Jeg har sagt til ham at du er klar for å bli en del av denne familien.»

«Jeg er allerede en del av familien. I et utvidet familiebegrep, altså.»

«Eleanor,» sa moren. «Vær så snill.»

«Jeg tar bare bussen,» hadde Eleanor sagt. «Det er ikke så farlig. Da møter jeg jo folk.»

Hah, tenkte Eleanor nå. Et gigantisk, dramatisk hah.

Bussen hennes skulle snart kjøre. Noen av de andre bussene svingte allerede ut på veien. En eller annen løp nedover trappene ved siden av Eleanor og sparket til vesken hennes. Hun trakk den til seg og skulle til å si unnskyld – men det var den teite asiatiske gutten, og han rynket brynene da han så at var henne. Hun rynket brynene tilbake, og han løp videre.

Akkurat, greit, tenkte Eleanor. Det var jo flaks at de helvetesungene fant et nytt mobbeoffer

3

Park

Hun snakket ikke til ham på hjemveien.

Park hadde brukt hele dagen på å tenke ut hvordan han skulle komme seg unna den nye jenta. Han ble nødt til å bytte sete. Det var den eneste løsningen. Men hvilket sete skulle han bytte til? Han ville ikke klenge seg innpå noen av andre, og bare det å bytte sete i seg selv ville fange Steves oppmerksomhet.

Park hadde forventet at Steve skulle kaste seg over ham så snart han hadde gitt plass til jenta, men Steve hadde bare begynt å snakke om kung fu igjen. Park visste forresten en god del om kung fu. Fordi faren var besatt av kampsport, ikke fordi moren hans var koreansk. Park og lillebroren, Josh, hadde begynt å trene taekwondo så fort de kunne stå på egne ben.

Bytte sete, hvordan …

Han kunne sikkert finne et sete foran, hos førsteklassingene, men det ville være et tydelig svakhetstegn. Dessuten likte han ikke tanken på å la den snåle nye jenta bli igjen bak i bussen helt alene.

Hvorfor skulle han egentlig bry seg om det?

Hvis faren hadde fått vite at han tenkte slik, ville han kalt Park en feiging. Han ville ha sagt det høyt, til en forandring. Hvis bestemoren hadde fått vite det, ville hun ha klabbet til ham. Hvor er det blitt av manerene dine? ville hun ha sagt. Er det slik du behandler en jente som ikke har det så greit?

Men Park hadde det ikke så greit selv – og sto ikke høyt nok på den sosiale rangstigen til å kunne hjelpe den sløve rødhåringen. Det var bare såvidt han sto høyt nok til å holde seg unna trøbbel selv. Og han visste at det var tragisk, men han var på en måte takknemlig for at det fantes folk som den jenta. For folk som Steve og Mikey og Tina fantes også, og de måtte fôres. Hvis det ikke var rødhåringen, ville det bli en annen, og hvis det ikke var en annen, ble det Park.

Steve hadde latt det passere i morges, men han kom ikke til å la det ligge i fremtiden …

Park kunne høre bestemorens stemme igjen: Ærlig talt, gutt, får du mageknip fordi du gjorde en god gjerning mens noen så på?

Det var ikke engang en spesielt god gjerning, tenkte Park. Han hadde latt jenta sette seg, men han hadde bannet til henne. Da hun dukket opp i engelskklassen i dag, kjentes det som om hun var kommet for å hjemsøke ham …

«Eleanor,» hadde læreren, Stessman, sagt. «For et kraftfullt navn. Det er et dronningnavn, vet dere.»

«Det er navnet til hun feite som spiller i Chipettes,» hvisket en eller annen bak Park. En annen lo.

Stessman pekte på en ledig pult på første rad.

«Vi leser poesi i dag, Eleanor,» sa Stessman. «Emily Dickinson. Kanskje du kan begynne?»

Stessman åpnet boken hennes på riktig side og pekte. «Kom igjen,» sa han, «høyt og tydelig. Jeg skal si ifra når du kan stoppe.»

Den nye jenta så på Stessman som om hun håpet at han fleipet. Da det ble klart at han ikke gjorde det – det gjorde han nesten aldri – begynte hun å lese.

«Jeg hadde vært sulten, alle årene,» leste hun. Noen av de andre lo. Herregud, tenkte Park, bare Stessman kunne be en lubben jente lese et dikt om spising den første dagen i klassen.

«Fortsett, Eleanor,» sa Stessman.

Hun begynte fra starten igjen, noe Park syntes var helt fryktelig.

«Jeg hadde vært sulten, alle årene,» sa hun, høyere denne gangen.

Min middagstid – var inne –

Skjelvende trakk jeg bordet nærmere –

Og rørte den utsøkte vinen –

Det var det jeg hadde sett på bord –

Når jeg kom sulten hjem

i vinduet tittet etter rikdom

Jeg ikke kunne håpe på selv.

Stessman stoppet henne ikke, så hun leste hele diktet med den samme rolige, selvsikre stemmen. Den hun hadde brukt overfor Tina.

«Det var nydelig,» sa Stessman da hun var ferdig. Han strålte. «Simpelthen nydelig. Jeg håper du fortsetter her hos oss, Eleanor, i alle fall til vi skal ta for oss Medea. Du har en aldeles praktfull stemme.»

Sanderhoff laget ikke noe oppstyr da jenta dukket opp i historietimen. Han sa riktignok «Å, dronning Eleanor av Aquitaine» da hun leverte hjemmeoppgaven. Hun satte seg noen rader foran Park og brukte hele timen til å stirre ut av vinduet, så vidt han kunne skjønne.

Park ante ikke hvordan han skulle bli kvitt henne på bussen. Eller bli kvitt seg selv. Derfor tok han på seg hodetelefonene før jenta satte seg, og skrudde lyden på full guffe.

Gudskjelov prøvde hun ikke å snakke til ham.

4

Eleanor

Den ettermiddagen kom hun hjem før alle småungene, og det var fint, for hun var ikke klar for å treffe dem igjen. For et galehus det hadde vært i går kveld …

Eleanor hadde brukt mye tid på å tenke på hvordan det ville bli å endelig komme hjem og hvor mye hun savnet alle sammen – hun håpet de kom til å ta henne imot med klemmer og kaker. Hun trodde det kom til å bli en stor fest.

Men da Eleanor kom inn i huset, var det som om søsknene ikke kjente henne igjen.

Ben kastet bare et blikk på henne, og Maisie – Maisie satt på Richies fang, noe som ville ha fått Eleanor til å kaste opp på flekken, hadde det ikke vært for at hun hadde lovet moren å være kjempesnill resten av livet.

Bare Mus kom løpende for å klemme henne. Hun løftet ham takknemlig opp. Han var blitt fem år, og tung.

«Hei, Mus,» sa hun. De hadde kalt ham det siden han var baby, hun husket ikke hvorfor. Han minnet henne mer om en stor, vilter valp – alltid oppglødd, alltid ute etter å bykse opp på fanget.

«Se, pappa, det er Eleanor,» sa Mus og hoppet ned. «Kjenner du Eleanor?»

Richie lot som om han ikke hørte. Maisie så på og suttet på tommelen. Eleanor hadde ikke sett henne gjøre det på årevis. Hun var blitt åtte år, men med tommelen i munnen så hun akkurat ut som en baby.

Den minste husket nok ikke Eleanor i det hele tatt. Han var vel blitt to … Der satt han, på gulvet sammen med Ben. Ben var elleve. Han stirret på veggen bak tv-en.

Moren bar bagen med Eleanors ting inn på et soverom like bak stuen, og Eleanor fulgte etter. Rommet var knøttlite, så vidt stort nok til en kommode og en køyeseng. Mus løp etter dem inn på rommet. «Du får ligge øverst,» sa han, «og Ben må sove på gulvet med meg. Mamma har sagt det, og Ben begynte å gråte.»

«Det er ikke så farlig,» sa moren mildt. «Vi må bare tilpasse oss, alle sammen.»

Det var ikke plass nok til å tilpasse seg i dette rommet. (Noe Eleanor bestemte seg for å la være å nevne.) Hun la seg så fort hun kunne, så hun slapp å gå ut i stuen igjen.

Da hun våknet midt på natten, sov alle de tre brødrene hennes på gulvet. Det var umulig å klatre ned uten å tråkke på en av dem, og hun visste ikke engang hvor badet lå …

Hun fant det. Det var bare fem rom i huset, og badet telte nesten ikke. Det lå i forlengelse av kjøkkenet – bokstavelig talt i forlengelse, uten dør. Dette huset var tegnet av huletroll, tenkte Eleanor. En eller annen, sikkert moren, hadde hengt opp et blomstrete forheng mellom kjøleskapet og toalettet.

Eleanor låste seg inn med den nye nøkkelen da hun kom hjem fra skolen. Huset var om mulig enda mer deprimerende i dagslys – lurvete og nakent – men Eleanor hadde i det minste stedet, og moren, for seg selv.

Det var rart å komme hjem og se moren stå på kjøkkenet, akkurat som … akkurat som vanlig. Hun kokte suppe, hakket løk. Eleanor fikk lyst til å gråte.

«Hvordan gikk det på skolen?» spurte moren.

«Fint,» sa Eleanor.

«Var det en fin første dag?» spurte moren.

«Ja da, jeg mener, jo, det var jo bare skole.»

«Har du mye å ta igjen?»

«Jeg tror ikke det.»

Moren tørket hendene på buksebaken og strøk håret bak ørene, og Eleanor ble for ti tusende gang slått av hvor vakker hun var.

Da Eleanor var liten, syntes hun moren så ut som en dronning, som stjernen i et eventyr.

Ikke en prinsesse – prinsesser er bare pene. Eleanors mor var vakker. Hun var høy og staselig, med brede skuldre og en elegant midje. Hele beinbygningen hennes virket liksom mer meningsfull enn hos andre. Som om den ikke bare var der for å holde henne oppreist, men for å understreke noe.

Hun hadde en markant nese og skarpskåren hake, og kinnbeina var høye og kraftige. Når man så på moren til Eleanor tenkte man at hun måtte ha vært skåret ut i baugen på et vikingskip et sted, eller kanskje malt på siden av et fly under annen verdenskrig…

Eleanor lignet en hel del på henne.

Men ikke nok.

Eleanor så ut som moren sett gjennom et akvarium. Rundere og mykere. Uklar. Der moren var staselig, var Eleanor tung. Der moren var markert, var Eleanor smurt utover.

Selv etter å ha født fem barn hadde moren bryster og hofter som en fotomodell i en tv-reklame. Eleanor var seksten år og så allerede ut som om hun drev en middelalderpub.

Hun hadde for mye av alt og var for lav til at det lot seg skjule. Brystene begynte like under haken, hoftene hennes var … helt komiske. Selv morens hår, langt og bølgende og kastanjebrunt, var penere enn Eleanors ildrøde krøller.

Eleanor førte forlegent hånden til håret.

«Jeg har noe å vise deg,» sa moren og la lokket på suppekjelen, «men jeg ville ikke gjøre det foran de små. Bli med her.»

Eleanor fulgte henne inn på barnas soverom. Moren åpnet skapet og tok ut en bunke håndklær og en skittentøykurv full av sokker.

«Jeg fikk ikke med meg alle tingene dine da vi flyttet,» sa hun. «Vi har jo mindre plass her enn i det gamle huset …» Hun strakte armen inn i skapet og trakk ut en svart søppelsekk. «Men jeg pakket så mye jeg kunne.»

Hun rakte Eleanor sekken og sa: «Jeg beklager at jeg ikke fikk med resten.»

Eleanor hadde regnet med at Richie kastet alle tingene hennes i søpla for et år siden, ti sekunder etter at han hadde kastet henne ut. Hun tok imot søppelsekken. «Det gjør ikke noe,» sa hun. «Takk skal du ha.»

Moren rørte ved Eleanors skulder, knapt et sekund. «Ungene er hjemme om tjue minutter,» sa hun, «og så spiser vi rundt halv fem. Jeg vil gjerne ha alt på stell før Richie kommer hjem.»

Eleanor nikket. Hun åpnet sekken så snart moren hadde forlatt rommet. Hun ville se hvilke ting som var blitt reddet…

Det første hun kjente igjen var papirdukkene. De lå løst i sekken og var krøllete; det var fargeblyantstreker på noen av dem. Det var årevis siden Eleanor hadde lekt med dem, men hun var likevel glad for å se at de var der. Hun rettet dem ut og la dem i en bunke.

Under dukkene var det bøker, ti–tolv stykker, som moren måtte ha plukket ut helt tilfeldig; hun visste hva som var Eleanors yndlingsbøker. Eleanor ble glad for å finne Garps verden og Flukten til Watership. Det var kjipt at Oliver’s Story hadde greid seg, når Love Story ikke hadde gjort det. Og Guttene på Plumfield var der, men ikke Småfrøkner eller Jos gutter.

Det var en hel haug med papirer i sekken. Eleanor hadde hatt et arkivskap på det gamle rommet, og det virket som om moren hadde revet med seg nesten alle mappene. Eleanor prøvde å legge alt i en ryddig bunke, alle karakterkortene og skolebildene og brevene fra brevvenner.

Hun lurte på hvor alt det andre fra det gamle huset hadde endt opp. Ikke bare hennes ting, men alles. Møblene og lekene, for eksempel, og alle morens planter og malerier. Bestemorens danske bryllupstallerkener … Den lille røde hesten som det sto «Huff da!» på og som alltid hadde hengt over oppvaskkummen.

Kanskje alt sammen var pakket bort et sted. Kanskje moren håpet at huletrollhuset bare var en midlertidig løsning.

Eleanor håpet fortsatt at Richie bare var en midlertidig løsning.

Nederst i sekken lå en eske. Hun fikk litt hjertebank da hun så den. Onkel Geoff i Minnesota pleide å sende familien et abonnement på Månedens Frukt hver jul. Eleanor og søsknene sloss alltid om eskene frukten kom i. Det var dustete, men eskene var fine – solide og med pene lokk. Dette var en grapefrukteske; hjørnene var glatte av slitasje.

Eleanor åpnet den forsiktig. Ingenting var blitt rørt. Der lå skrivesakene hennes, fargeblyantene og Prismacolor-tusjene (enda en julegave fra onkelen). Masse reklame fra kjøpesenteret som fortsatt luktet av dyr parfyme. Og der lå Walkmanen. Urørt. Uten batterier, men den lå da der, og der det fantes en Walkman, fantes også muligheten til å høre musikk.

Eleanor bøyde hodet over esken. Den luktet Chanel nummer 5 og blyantskrell. Hun sukket.

Da hun hadde gått igjennom hittegodset sitt, var det ikke stort å gjøre med det. Det var ikke engang plass til klærne hennes i kommoden. Derfor la hun esken og bøkene til side og puttet forsiktig alt det andre ned i søppelsekken igjen. Så skjøv hun sekken så langt inn hun kunne på den øverste hyllen i skapet, bak håndklærne og en luftfukter.

Hun klatret opp i køyen der hun fant en pjuskete gammel katt som lå og tok seg en lur. «Husj,» sa Eleanor og dyttet til den. Katten hoppet ned på gulvet og forsvant ut gjennom soveromsdøren.