© Lyst Forlag / Forlagshuset i Vestfold as 2015

Forsidefoto: De Visu / www.Shutterstock.com

Omslagsdesign: M. H Bjerkli / Forlagshuset i vestfold as

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-933-4940-2 (ePub)

ISBN: 978-82-933-4924-2 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndverksloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Kristin Remøe

Hvit gudinne

Spenningsroman

2015

PROLOG – 1985

Solstrålene danset i den friske luften og spredte et gyllent lys over byen på vestkysten. Det glitret i sjøen, og fuglene samlet seg i luftig flokk. De forstod hvilken reise de snart skulle være med på, langt forbi de mosekledde fjellene.

Den smale veien opp til Aksla hadde en bratt stigning, og Irma pustet anstrengt. Vanligvis nøt hun høsten til fulle, men i dag var alt annerledes. Hun visste nesten ikke å holde ut, og på et vis ønsket hun å fly avsted sammen med fuglene. Hun befant seg i et harmonisk landskap, som i et vakkert maleri, men på innsiden var hun ladet til bristepunktet. Alle de godvonde tegnene. Hendene som svettet, hjertet som sang hemningsløst. Hun var forelsket. Og han hadde bedt om å få møte henne.

Det var foreløpig en hemmelighet, kanskje hun ville fortelle det til noen i morgen. Eller allerede i kveld, hvis alt gikk bra.

Irma nærmet seg toppen, selve utsiktspunktet, der fjellstua Aksla kneiset stolt og hvit over byen. Ålesund. Tro om ikke moren og faren i sin tid også hadde stått der, på den store verandaen og skuet utover byen og havet.

Han var ikke kommet enda, hun kikket på klokka. Fem på. De andre hadde matte nå og skulle ha gym etterpå. Hun fiklet med håret, de uregjerlige, røde krøllene som klatret nedover ryggen. Hun slapp heldigvis å ta permanent for å få stort nok hår. Så fikk hun heller råd til å kjøpe de mønstrede, oransje tightsene som hun hadde ønsket seg så lenge. De grønne Pan-støvlettene hadde moren spandert. Sylvia skjønte alltid når noe var viktig for datteren. Da strakk hun seg langt for å hjelpe Irma med å få ønskene oppfylt.

Irma lot blikket søke horisonten langt der borte og sendte en vemodig tanke til faren som hadde forsvunnet på havet for mange år siden. Hun var bare fem år den gangen, men alt som hadde skjedd var gravert i hardt porselen et eller annet sted inne i hodet og lot seg ikke viske ut. Alle bildene hadde kommet til henne, enda hun ikke ville åpne for dem. Sjarken i voldsomme kast, nådeløst på vei til å bli slukt av det frådende havet. Fantasien om den sterke pappaen som forgjeves hadde kjempet mot de gigantiske bølgene og for livet med mamma og henne selv. Og senere – de ekte minnene om morens hysteriske skrik der hun lå midt på stuegulvet i sort fullmåneskinn og vred kroppen i voldsomme rykk. Irma trodde den gangen at djevelen selv hadde tatt bolig i moren. Hun hadde stått liten og frossen i nattkjolen ved døråpningen, og hadde ikke tort å gå bort til mammaen som plutselig var blitt så fremmed. Selv om hun bare var et barn, hadde Irma forstått at det ikke var meningen at hun skulle se moren sin slik. Og det hadde gått opp for henne den natten – at hun kanskje var helt alene i verden.

Ansiktene som møtte dem i begravelsen var tårevåte masker uten liv. Bare Irma hadde hoppet etter kista der den sank andektig ned i jorda. Hun ville være sammen med faren, han hadde fortsatt mye å vise henne. Så ville moren komme etter om en stund uansett.

Faren hadde vært fisker med egen sjark og gikk for å være svært dyktig. Han var alltid den som hadde fanget mest fisk når regnskapet ble gjort opp for sesongen, og det var mange menn i byen som gjerne ville jobbe for ham. Han hadde sittet godt i det og trengte ikke å være grådig på egne vegne. Han delte rettferdig med fiskerne sine og Irma hadde vært stolt av den høyreiste, mørke faren sin. Mang en kvinne hadde vært misunnelige på lyse, vevre Sylvia som hadde kapret seg en så flott ektemann. Alt dette gikk det gjetord om i Ålesund, og det ble fortsatt snakket om ham flere år etter hans død. I tillegg var faren så mye mer. Han hadde vært snill og leken. Han lærte Irma å lese lenge før hun skulle begynne på skolen, og etterpå kunne de finne på å base i snøen og lage snøhuler med hemmelige hulrom som moren aldri noensinne fikk vite om. Men mest av alt husket Irma at faren hadde hatt verdens fineste stemme da han fortalte skumle historier fra det dype, sorte havet. Da hadde hun vært redd, men følte seg likevel trygg.

Selv om det nå var gått nærmere ti år siden faren omkom, kunne sorgen fortsatt komme i voldsomme kast. I starten var Irma blitt overrumplet, men etter hvert hadde hun lært seg å takle det. Hun fant trøst i små ting – som for eksempel i musikken til Lava, eller i smaken av marsipanbrød. Ved å konsentrere seg om slikt, kunne steinklumpen i hjertet – om ikke forsvinne helt – i alle fall kjennes lettere. Og hun skjønte etter hvert at hun var sterk nok til å møte sorgen også neste gang den ville avlegge visitt. Faren var uansett rundt henne et sted og fulgte med. Mang en gang under oppveksten hadde hun rådført seg med faren i det stille, og hans budskap nådde alltid frem til henne i vanskelige situasjoner. Og når hun ba Fader Vår ved leggetid, var det ikke Gud hun hadde i tankene.

Det var verre når moren hadde sine perioder. Sylvia sank så dypt at ingen helt klarte å nå frem til henne. Selv ikke Irma. Onkelen hadde sagt til Sylvia at hun trengte profesjonell hjelp, noe Irma ikke hadde forstått noe av den gangen. Men uansett hvor mye onkelen maste, hadde Sylvia alltid avfeid det. I stedet hadde hun mobilisert siste rest av krefter og satt seg på skolebenken for å lese seg opp på helsepleiefag. – Hei!

Irma virvlet rundt i et lite hopp. Der var han.

– Å, hei, jeg hørte deg ikke. Irma klarte ikke å smile til ham slik hun ønsket, hun var myk og redd på samme tid. Hun forgudet den stripete hockeysveisen hans. Irma visste ikke om noen andre gutter på skolen som hadde stripet håret. Han var først ute som vanlig.

– Så fin du er, sa han. – Nye støvletter?

Irma nikket.

– Du er fin du også, sa hun. – Med striper i håret.

Tunga gjorde krøll på seg, og hun fant ikke på noe mer å si. Det ble helt stille. Kanskje hun skulle fortelle om grøten hun klarte å brenne på komfyren i går?

– Kom og sett deg her, sa han og klappet på benken som stod inntil den hvite veggen.

Hun satte seg ned og han smøg armen rundt henne.

– Jeg synes du er søt, fortsatte han. – Kan jeg kysse deg?

Det var som om tyngdekraften opphørte, og Irma følte at hun svevde. Svimmel nøt hun varmen fra armen hans og tenkte at denne stunden ville gli inn som et stort, magisk øyeblikk i livet hennes. Hun nikket, svelget og uten å se på ham klarte hun å presse frem et ja.

Kysset varte lenge. Irma mistet totalt grep om tiden. Hun lot seg flyte med og enset ikke omgivelsene. Etter hvert ble hun svett i ansiktet og fikk vondt i ryggen av å sitte så skjevt. Likevel ble hun sittende helt stille, ville ikke endre på noe. For nå, akkurat nå, opplevde hun det hun hadde drømt om i så mange måneder. Helt siden hun så ham første gang på ungdomskolen i fjor. Irma ville at øyeblikket skulle vare evig.

Hendene hans fomlet, og Irma kjente hvor utålmodige de var. Hun hørte glidelåsen på jakka gli opp og kjente at fingrene hans begynte å krafse innenfor genseren. Brått reiste hun seg opp og tørket vekk de svette krøllene som hadde klistret seg nedover kinnet. Hun smilte.

– Jeg må hjem og gjøre lekser nå. Skal vi ses igjen her i morgen?

– Hjem allerede? Du har jo akkurat kommet? Han slo ut med armene og fikk et sårt drag over ansiktet.

Et øyeblikk stod Irma rådvill. Skulle hun spørre om han ville bli med henne hjem?

En måke skrek over hodene på dem og flakset iltert avgårde.

Så begynte marerittet.

Undertrykte fnis strømmet frem bak hjørnet. Snart utviklet det seg til hånlige hikst, som om det hvite, ærverdige bygget var blitt ondt og spydde latter. Irma gikk bort og kikket rundt hjørnet. Hun fikk øye på to bustehoder som holdt seg for munnen, og nå begynte han å le også. Tenåringslatteren rallet ut av munnen mens han krøket seg sammen.

Irma begynte å løpe – nedover, nedover. Ned alle de 418 trappetrinnene. Hun ville bare vekk – så langt vekk fra alt dette som mulig.

Fugler, ta meg med!

Da kvelden la seg som et kaldt gitter over byen, hjalp det ikke å denge puta så hardt at gåsedunet virvlet rundt i soverommet. Selv ikke de såre hylene til Irma kunne overdøve den skarpe lyden av latteren hans som forfulgte henne inn i natten.

2010 KAPITTEL 1: SVAK SJEL

Ikke mer nå. Vær så snill, jeg orker ikke mer. Jeg har fått dosen av smerter for denne gang, du har slått nok. Skjønner du ikke? Kroppen min tåler ikke mer. Jeg kan ikke ta imot mer – da dør jeg.

Du roper at jeg skal holde kjeft. Men jeg klarer ikke å holde igjen klagesangen som smyger opp fra magen. En ganske svak lyd, en syk hvining. Den høres ut som en tynn strek. Jeg makter bare ikke å holde igjen.

En ball, det er mitt forsvar. Rulle kroppen sammen som en ball, og plassere meg godt inn i et hjørne. Det er da jeg blir minst skadet. Beskytte magen med knærne og hodet med hendene.

Hva gjelder det denne gangen? Tvillingene. Kevin og Tony tabbet seg ut på fotballkampen. Tony hadde til og med bidratt til selvmål. Flaut? Ja, men Herre Jesus, guttene er bare syv år. Hva kan man forvente?

Men også dette får jeg skylden for. Jeg har skyld i alt. En mørk flekk på poteten som ikke var skrellet vekk. At skjorten du brukte i går ikke var vasket og nystrøken i dag morges. Jeg får også skylden når de spiller en irriterende melodi på radioen, det må da være opplagt at du ikke vil høre på radio akkurat nå.

Hvorfor holder jeg ut? På grunn av tvillingene, selvfølgelig. Kevin og Tony, de to herlige sønnene mine som jeg fødte for syv år siden. De trenger faste rammer mens de er små. Jeg har lovet dem at jeg alltid skal passe godt på dem. Og så lenge det kun er jeg som mottar bank …

Ellers får vi være mye i fred. Mesteparten av tiden er vi alene, guttene og jeg. Da har jeg det bra. Noen ganger lurer jeg på hvordan i all verden vi to ble et par. Du – så kjekk og sjarmerende. Drømmeprinsen, du kunne få hvem du ville. Så valgte du meg. Bjørg, hun lave, runde, fargeløse som ingen egentlig la merke til. Hvorfor plukket du opp akkurat meg?

Jeg synes jeg var verdens mest heldige i starten. Jeg som trodde at ingen mann i hele verden noen gang ville falle for meg. Etter hvert skjønte jeg at du var selve slangen som hadde lurt meg inn til helvete.

Går du? Hvor? Skrittene dine beveger seg vekk. Nei! Ikke gå mot soverommet. Ikke inn til guttene. Dette har aldri skjedd før, du har aldri gått til dem. Jeg reiser meg opp, griper deg i armen og forsøker å holde igjen. Jeg trygler:

– Nei, ikke dem!

Men du rister meg av deg og river opp døren til guttenes rom. Guttene spretter opp i sengene, livredde.

Med ett setter jeg i et høyt og langvarig hyl. Det overrasker meg. Det er lenge siden jeg sist slapp løs urkvinnen i meg. Jeg kaster meg over deg for å holde deg igjen. For å få deg til å fortsatt være opptatt med meg. Jeg er en skadeskutt fugl, det spiller ingen rolle om jeg skades mer. Ungene skal få slippe!

En hard knyttneve treffer kinnet. Stjernene danser og stenger for synet. Jeg må ikke besvime. Kjeven er løs. Gjennom blod og tårer ser jeg deg løfte Kevin og Tony opp i luften og klaske dem hardt ned i gulvet. Herre Gud, hjelp meg! Nå må det skje. Jeg må pakke sakene og rømme. Skape en ny og trygg fremtid for barna. Det finnes folk der ute som vil hjelpe. Det finnes steder som visstnok skal være trygge.

Du går inn i stua igjen og guttene ligger klynkende tilbake. Jeg hjelper dem opp i sengene igjen, men klarer ikke å trøste dem. De gråter sårt. Skal vi stikke nå? Men tvilen sniker seg innpå som en katt i natten. Jeg er ikke sterk nok. Dessuten er det jo så mye som er bra. Dette er det eneste livet jeg kjenner. Selve tryggheten. Huset, familielivet, de daglige rutinene. En absurd trygghet. Men jeg har lovet meg selv at dersom barna noengang skulle bli dratt inn i dette …

Det er det mest fornuftige – selvfølgelig. Forsvinne, skape et nytt, rolig liv. Men idet jeg er føler jeg skal besvime, skjønner jeg det. At jeg mest sannsynlig aldri vil klare det. Jeg makter ikke, vet ikke hvordan, finner ikke viljestyrken til å klare å gjennomføre den store endringen. Usikkerheten slår fornuften i hjel. Jeg er redd.

Kevin, Tony, og kjære Gud. Tilgi meg. Jeg er en svak sjel.

KAPITTEL 2: FASADE

Roland Gregersen satt andpusten på sofaen med albuene hvilende på lårene. Han var svett og musklene stod i helspenn. En tjafs av det lange, sorte håret hang løst foran ansiktet og dekket for de mørke øynene. Adrenalinet pumpet i kroppen. Han var fortsatt irritert på henne.

Bjørg haltet stille rundt i stuen. Venstrearmen holdt hun ubevegelig, tett inntil kroppen med hånden støttende under haka. Hun sa ingenting, men kroppen ropte ut med sitt eget språk: Unnskyld at jeg er til.

Hun løftet opp lampen som hadde ramlet overende idet hun falt. Hun var blitt dyttet, slått og kylt avgårde som en filledokke. Likevel reiste hun seg og plukket opp skårene fra glasset Roland for noen minutter siden hadde kastet i gulvet. Han var glad for at kona var blitt en mester i å dekke over, skjule, glatte til. Blodet rant i tynne striper fra den runde nesa hennes, og kjeven hang hoven og løst på en ukjent måte. En sår jamring strømmet ut av den haltende kvinnekroppen. Lyden skar inn i margen. Den var uutholdelig irriterende.

Det var oppveksten hans, hadde Bjørg forklart ham en gang for lenge siden. En kveld de satt sammen i sofaen etter at alt hadde roet seg og de hadde forsonet seg med hverandre igjen. Å vokse opp med en far som hadde stukket av, og en mor som kom hjem med nye menn hver eneste helg, gjorde noe med en liten gutt, mente hun. Roland visste ikke helt om han var enig. Han husket lite av moren, annet enn at han foraktet henne. Hun hadde vært et egoistisk kvinnevesen som kun var opptatt av å tilfredsstille sine egne behov. Narsissistisk, og av nettopp den grunn hadde hun ofte blitt innestengt i sin egen depressive boble. Roland forsto godt at faren ikke hadde orket mer av henne.

De gode barndomsminnene Roland hadde, var fra gården til besteforeldrene i Kodal. Han husket ikke hvor ofte han hadde vært der, men selv om han alltid hadde vært bosatt i Sandefjord, var det på gården ikke så langt unna, at hans egentlige oppvekst hadde funnet sted. Hos farmor og farfar, der hvor de ofte satt rundt det massive kjøkkenbordet som farfar hadde snekret selv. De sterke nevene som strøk ham ømt og mildt over kinnet. Farmoren som lovet at hun alltid skulle være der for ham. Solskinnsdager. Være i skauen hele dagen for så å komme tilbake på kvelden, til hjemmelaget svinefilet med poteter og saus, og jordbær til dessert. Snike seg ut på natten og sove blant grisene i grisefjøset. Det var lykke. De andre – hans egne foreldre – hadde han fortrengt. Utvisket og slettet fra livet, sin identitet og sine røtter.

– Kan du ikke være litt stille, ditt jævla gjeddetryne? Herregud, den syke jamringen vekker jo hele nabolaget!

Roland reiste seg opp fra sofaen og var borte hos henne i et jaguarbyks. Det kom et skrik fra Bjørg før hun med den skadefrie armen skjermet hodet og sèg sammen til en bylt på gulvet igjen. Som om hun forberedte seg på å ta imot enda et spark eller slag. Heslig, men forutsigbart på en bisarr måte. Roland kjente kvalmen rulle frem i ham av synet, der hun lå sammenkrøllet som en saccosekk i stua. Den halvt opprevede kjolen dekket bare delvis den dissende kroppen.

– Du er født under ei ond stjerne, kom det grøtet fra stuehjørnet.

– Hva sa du? Jeg hørte ikke? Roland stod med knyttet neve, klar til å slå igjen. Kjeven strammet seg og blodårene pulserte langs halsen. Den forslåtte bylten på gulvet snudde seg og stirret trassig på ham med vasne knappeøyne. Roland ble forfjamset over å se det lille snevet av kampvilje som plutselig hadde dukket frem i kona.

– Rektoren på ungdomskolen din hadde helt rett, fortsatte Bjørg lavt, men intenst. – Du er virkelig født under ei ond stjerne!

Roland løftet benet for å sparke, men i stedet begynte en liten kiling i magen å trenge seg på. Hahaha, latteren boblet i ham, og han lot det strømme fritt. Rektoren hadde riktignok beskyldt ham for de merkeligste ting, men det var farmoren som hadde hatt rett. Hun sa alltid at han var en smart fyr og at alt ville ordne seg. Farmoren var den klokeste av alle. Man lever ikke lenge på en vakker kake, hadde hun svart da han en gang hadde spurt henne om hva hun synes om moren hans.

Bjørg reiste seg møysommelig opp og haltet ut på badet. Roland kunne høre vannet surkle. Hun ville aldri forlate ham, det var han helt sikker på. I alle fall ikke så lenge tvillingene var små, det lå dypt forankret i henne at sønnene burde ha en tilstedeværende mor. Dessuten var hun opptatt av fasaden. Hva ville naboene si hvis de visste? For å ikke snakke om venninnene hennes? Sandefjord var ikke en større by enn at ryktene løp fort.

Men hadde ikke alle familier sine egne små tristesser?

Roland likte også sin egen image som familiefar. Gift med Bjørg, ikke direkte vakker, og dermed heller ikke et sånt kvinnfolk som rant rundt. Men kristen og hjemmeværende. Ei som satte stor pris på det livsfundamentet familielivet ga henne.

Han visste hva han måtte gjøre for at natten skulle ende godt. Roland banket på baderomdøren og hvisket:

– Jeg vil at du skal børste håret mitt før vi legger oss.

Snart hørte han nøkkelen bli vridd om og Bjørg kom til syne. Nyvasket, barbent og iført nattkjole i bomull. Hun hadde surret støttebandasje under kjeven og over hodet. Hun gikk bort til servanten med speil over, tok tak i hårbørsten og skjøv frem krakken. Roland satte seg, så begynte hun med sine hundre tak. Dro børsten gjennom det sorte, lange silkehåret hans. Det som var begynt å bli grått ved tinningen. Det opphovnede ansiktet hennes viste ingen miner, blikket fokuserte på oppgaven.

Dette er hun god til, tenkte Roland. Bjørg hadde raskt lært seg hvordan han ville ha det. Hundre tak, akkurat slik som farfar alltid hadde børstet håret til farmor.

Farmoren hadde løsnet knuten hver kveld og latt det hvite, myke håret flomme løst og skinne som en glorie. Etter børstningen, hadde farfar lagt seg strak ut på sengen. I silhuetten fra den lyse nattehimmelen utenfor, hadde Roland sett hvordan hun løftet på den gjennomsiktige nattkjolen og satt seg oppå farfaren. Håret hennes hadde bølget nedover ryggen som en hvit foss med sølvskimmer i. Ned og opp, og ned igjen. Om igjen og om igjen. Da det ble stille hadde Roland listet seg lydløst og umerkelig tilbake til sitt eget soverom.