© Forlagshuset i Vestfold as / LYST Forlag 2020

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 93349 73 0 (ePub)

ISBN: 978 82 93349 63 1 (trykk)

Omslagsdesign og sats: Elisabeth Gihle Stakland / jummel designstudio

Fotogrunnlag omslag: ©Shutterstock.com

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Stein Winther

SISTE TIME

Til Beate

Han lukket hendene om halsen hennes. Tomlene klemte hardt til på begge sider av strupehodet. Hun hveste og prøvde å vri seg vekk. Panikken hadde tatt henne, han kunne se det i øynene hennes, høre det på de hikstende forsøkene på å trekke pusten. Kroppen kastet på seg, vred på seg, ville vekk. Til ingen nytte. Endelig hadde han overtaket.

Så ble hun roligere. Han løsnet taket rundt halsen, ikke mye, men nok til at øynene hennes fikk litt liv igjen. Hadde hun forstått noe av det han nettopp hadde sagt?

«Slipp meg, din jævla horefaen!» stønnet hun fram.

Den fordømte kjeften hennes! Han boret tommelfingrene hardt inn i halsen igjen. Snart lå hun helt stille.

Blodtåka la seg. Hun var død. Han så seg rundt. Ingen å se.

En skrekktanke fylte hodet hans: Stikk! Stikk!

Han tok seg kraftig sammen og fikk kontroll over panikken før han slepte henne i skjul av noen busker like ved. Han plukket med seg mobilen som lå på bakken ved siden av henne.

Så stakk han.

Kapittel 1

Søndag 17. mai

«Håkon! Du som er så høy, ser du noe til fanebærerne?»

Rektor Håkon Hansen hadde stått i egne tanker og betraktet folkelivet som utspilte seg på alle kanter. Nå kvapp han til og fikk øyekontakt med kollegaen som hadde ansvaret for organiseringen av skolens 17. mai-tog.

«Verken Marion eller Serafina har kommet, og det er de som skal bære fanen!» fortsatte han og viftet demonstrativt med to fanebandolærer. Sammen med Sundland ungdomsskoles ansatte og elever befant de seg på Marienlyst, oppmarsjområdet for 17. mai-toget i Drammen. Et tynt skylag og et svakt, iskaldt nordadrag prøvde forgjeves å legge en demper på stemningen. De elevene som hadde kledd seg etter kalenderen, ikke etter været, hoppet og danset for å holde seg varme. De som var varmt nok kledd, hoppet og danset fordi de var oppspilte og gledet seg til det som skulle skje. Fra alle kanter lød prøvende toner fra nervøse og forventningsfulle korpsmusikanter.

Håkon, som raget et hode over de fleste, lot øynene sveipe rundt uten å se noe til de to tiendeklassingene som skulle bære skolefanen. Han skulle til å si ifra om det da han fikk øye på den ene, Serafina, som kom mot dem i full fart sammen med Henrik, en annen av tiendeklassingene.

«Marion er forsvunnet», sa Henrik opphisset mens den bunadskledde Serafina strevde med å få igjen pusten.

«Vi har nettopp snakka med mora hennes», fikk hun omsider sagt. «Marion har ikke vært hjemme i natt, og bunaden hennes ligger fremdeles på senga.»

Marion igjen! Håkon så på klokka og ristet irritert på hodet. Han var en høy og tynn, litt ulenkelig mann i begynnelsen av 60-årene. Han hadde alltid slitt med å koordinere den store kroppen med de lange lemmene. I oppveksten dro han ofte med seg bøker, pennaler eller andre saker fra pultene til klassekameratene, noe som skaffet han det treffsikre tilnavnet «Lealausen».

Dagen hadde begynt bra, og han hadde vært grepet av den samme høytidsstemningen som han pleide. Atmosfæren, forventningene, flagg, farger, lyder – for han representerte dette noe viktig i læreryrket. Noe som handlet om å føre de unge inn i framtida, inn i samfunnsfellesskapet, om å få dem til å bli «gagns mennesker», som det var snakk om den gangen han gikk på lærerskolen.

Irritasjonen gled over i uro. Det hadde vært et problematisk skoleår, og Marion hadde ofte vært i begivenhetens sentrum. Hva var det hun hadde rotet seg borti nå?

«Henrik, du bærer fanen i stedet for Marion», sa han. I det samme smalt salutten fra Strømsåsen, signalet for at barnetoget i Drammen skulle sette seg i bevegelse.

*

En times tid seinere løste toget seg opp, og sola som brøt igjennom det tynne skylaget, gjorde det litt varmere. Håkon gikk bort til Henrik og Serafina, som akkurat hadde levert fra seg fane og bandolærer.

«Vet dere noe om hvorfor Marion ikke har dukket opp?»

«Har ikke peiling», sa Serafina. «Jeg var sammen med henne i går ettermiddag, vi var på tivoli i sentrum og hadde det dritkult. Men så fikk hun en melding og forsvant.»

Håkon strøk seg over det tynne håret. «Forsvant? Vet du hvem hun fikk meldingen fra, og hvor hun skulle?»

«Aner ikke», sa Serafina. «Hun var veldig hemmelighetsfull. Vi skulle møtes på torget i åttetida, og da skulle hun komme med en overraskelse, det var alt hun ville si. Men hun kom aldri dit, og jeg fikk ikke svar når jeg ringte eller sendte meldinger heller.»

«Du ser så tankefull ut, Henrik», sa Håkon «Noe du vil si?»

«Jeg håper ikke Pål – eksen hennes altså – har funnet på noe faenskap», sa han nølende.

«Hva skulle det i så fall være?» spurte Håkon.

«Jeg veit ikke. Veit bare at han er megasjalu, og at Marion slo opp med han for noen dager siden. Og så veit jeg at han er en skikkelig drittsekk. Det har jeg sagt til henne også, men hun har vært så sta som bare hun kan være.»

Serafina nikket. «Ja, han er dritsjalu. Det var derfor Marion slo opp med han», supplerte hun.

Håkon kikket ettertenksomt på Henrik. Han var liten av vekst, kvikk og livlig og flink i de fleste fagene. Og så var han en kløpper med alt som hadde tastatur og skjerm. «Jeg visste ikke at du kjenner Marion så godt, Henrik», sa han. «Jeg har aldri forstått at dere har så god kontakt når jeg har sett dere på skolen.»

«Marion og Henrik er som bror og søster», forklarte Serafina uten at Håkon ble noe klokere av det.

«Vi hadde akkurat begynt på barneskolen da fedrene våre forsvant», forklarte Henrik. «Faren til Marion er fra Jamaica og dro dit da faren hans døde, og så blei han der og kom aldri tilbake. Marion savnet han veldig. Og faren min fant seg ei dame på Vestlandet og forsvant uten å forklare noe som helst. Marion og jeg snakka mye sammen den gangen, og har fortsatt med det siden.» Henrik skvatt til da en kinaputt smalt like ved siden av han. «Faen og! Jævla drittunger!» ropte han.

«Men nå har du ikke peiling på hvor Marion kan være?» spurte Håkon da han fikk samlet seg etter smellet.

«Nei. Det likner ikke Marion å forsvinne av seg sjøl på denne måten. Hun pleier alltid å holde kontakten og si ifra hvis hun skal noe spesielt. Et eller annet har skjedd, jeg skjønner bare ikke hva.»

«Ikke jeg heller», sa Serafina. «Forresten ringte moren til Marion meg i femtida i natt og spurte om jeg visste hvor hun var. Men det gjorde jeg jo ikke. Tror hun ringte politiet etterpå. Hun sa i hvert fall at hun skulle gjøre det.»

Håkon kjente at uroen økte. Men hans oppgave for dagen var over, det var tid for å gjøre som alle andre – gå hver til sitt. Grublende styrte han de lange beina sine hjemover. Det var ikke så langt å gå, og så fikk han tid til å tenke.

*

Vel hjemme fant han kona ute på terrassen der hun hadde gjort klart et hyggelig sildebord med mørkt rugbrød, øl og akevitt. Hege var fra Bornholm og hadde tatt denne menyen med seg inn i ekteskapet. Ungene hadde ikke vært noe særlig begeistret for silda, og slett ikke for at hun insisterte på å servere den på 17. mai, så i noen år hadde menyen vært mer barnevennlig. Men etter at barn og barnebarn hadde flyttet til en annen kant av landet, hadde Håkon og Hege tatt opp igjen tradisjonen og hygget seg med den.

Håkon hadde opprinnelig tenkt å studere realfag og begynte å studere matematikk og kjemi på universitetet. Men en dag mens han sto fortapt i universitetsbokhandelen og lette etter en pensumbok i organisk kjemi, fikk han hjelp av en av de ansatte, en «sød, dansk pige» som het Hege. De ble fort et par, og dermed skiftet livet retning. Det ble barn og giftemål. Håkon avblåste planene om en langvarig akademisk utdannelse og begynte på lærerskolen i stedet. Den var treårig den gangen og den korteste veien han kunne ta til en yrkesutdanning.

Det valget hadde han aldri angret på. Han hadde trivdes med lærerutdanningen og de erfaringene han gjorde når de hadde praksis på ulike skoler. Tanken på å kunne bety en forskjell for et ungt menneske, tiltrakk han. Det viste seg også at han hadde lett for å få kontakt med elevene, ikke minst dem som ikke passet helt inn i systemet.

Vanligvis kom han hjem i løftet stemning fra høytidelige skolearrangementer. Han var overbevist om at feiring og høytid var like viktig som hverdag og hardt arbeid. Men i dag var noe annerledes, det vanlige gode 17. mai-humøret var borte.

«Er det noe galt?» spurte Hege da de hadde satt seg.

Håkon fortalte om Marion som ikke hadde møtt opp, og det lille han ellers visste. Mens han snakket, kjente han at han ble mer og mer urolig. «Jeg ringer moren til Marion og hører om det er noe nytt», sa han og fant fram mobilen. Det rakk knapt å ringe før det svarte i den andre enden.

«Det er Gry.»

«Hei, det er Håkon Hansen. Jeg bare lurte på om du har hørt fra Marion.»

«Å. Er det deg?» sa hun, tydelig skuffet. «Jeg håpet det var Marion eller fra politiet, og at de hadde funnet henne.»

«Du har meldt Marion savnet, skjønner jeg. Og ikke hørt noe?»

«Nei. Jeg har ringt og spurt. To ganger. Det var helt jævlig å snakke med dem. Ikke visste de noe, og han jeg prata med siste gangen var så hyggelig og profesjonelt trøstende at jeg blei helt kvalm. Han mente det ikke var så uvanlig at jenter i den alderen kunne være borte hele natta. Og i de aller fleste tilfellene dukket de opp litt utpå neste dag. Men han kjenner jo ikke Marion!» sa hun. «Marion ville aldri ha blitt borte på en sånn måte uten å si ifra. Og så skulle hun jo være fanebærer i dag. Det har hun prata om i ukesvis og gleda seg til.»

«Jeg snakket med Serafina og Henrik etter toget», sa Håkon. «De visste heller ikke noe. Jeg skjønner godt at du er engstelig. Håper virkelig at hun kommer til rette ganske snart.»

Han la på etter at moren hadde lovet å ringe med en gang Marion dukket opp.

Helt siden han var ung, hadde Håkon opplevd at intuisjoner som han hadde, ofte stemte. Nå hadde han fått følelsen av at det ikke var noe godt i vente. Han klødde seg på kinnet mens han registrerte at Hege så spørrende på han. «Det virker som det kan ha skjedd noe med Marion», sa han langsomt. «Håper bare det ikke er noe alvorlig. Hun har jo dessverre en del uvenner.»

*

På en benk ved Drammenselva satt to av livets glade gutter med hver sin Aass. Langhelgen hadde startet på torsdag med Kristi himmelfartsdag. Som vanlig hadde det vært fullt kjør. Nå var det 17. mai og en søndag ettermiddag som var i ferd med å gå mot kveld. Bjerkene sto grønne og fine, og elva blinket vennlig i kveldssola. Det var på tide å roe seg ned.

Den ene av dem reiste seg, strakte på kroppen og kikket seg rundt etter et sted der han kunne besørge sitt påtrengende ærend. Han la merke til at porten inn til den gamle, fornemme Gulskogen herregård var åpen.

«Nå skal jeg gå inn og pisse med dem fine», erklærte han og satte kursen mot et overgrodd villnis av rododendronbusker som sikkert hadde vært aldeles praktfulle den gangen de var velstelte. Han slengte fra seg sneipen og gikk inn mellom et par av buskene mens han fomlet med glidelåsen i buksesmekken. Omsider fikk han den opp og fant det han skulle innenfor trusa. Så løftet han hodet for å se seg rundt mens han kvittet seg med det brukte ølet.

«Faen i hælvete! Her ligger’e faen døtte meg ei jente. Jeg trur jaggu meg hu er dau!»

Kompisen kjappet seg inn til den andre og glodde dit han pekte. «Dæven! Hva faen gjør vi nå?» sa han forvirret. Kameraten tenkte seg om et øyeblikk. «Vi er nødt til å ringe pol’ti», svarte han, stakk hånda i baklomma etter mobilen og tastet 112.

*

Da operasjonslederen på nødmeldingssentralen i Drammen mottok varselet, startet han umiddelbart den rutinemessige prosedyren. Flere politibiler ble sendt til åstedet for å sikre det så raskt som mulig og bringe varslerne inn til avhør. Deretter ringte han vakthavende krimtekniker og ga henne beskjed om å dra til åstedet.

«Du får starte de tekniske undersøkelsene, Merete», sa operasjonslederen. «Jeg skal be om assistanse fra utrykningsgruppa til Kripos. Du kan regne med hjelp derfra ganske snart.»

Merete stoppet rett utenfor sperringene som betjentene fra den første patruljebilen på åstedet hadde satt opp. I det samme kom to politimenn gående mot henne i følge med et par litt rufsete fyrer. Hun antok at det var dem som hadde meldt fra om funnet. Merete sukket og steg motvillig ut av bilen. Telefonen fra operasjonslederen hadde kommet midt i 17. mai-middagen, og selv om hun hadde vakt, var det likevel kjedelig å måtte forlate familien på en sånn dag.

«Hei», sa hun og gikk kollegaene i møte.

«Hei! Bra du er på plass. Jenta ligger rett der borte», sa den ene og pekte mot et sted ikke så langt innenfor porten. «Tragisk sak», sa han og ristet på hodet. «Håper dere finner ut av det.» Han ga henne et klapp på skulderen før han og kollegaen gikk videre med vitnene.

«Takk», sa hun, nærmest til seg selv, og løftet hånda til en hilsen idet de satte seg inn i politibilen. De to mennene skulle avhøres på stasjonen, mens hennes jobb var å skaffe beviser fra åstedet, finne de tause vitnene.

Merete trakk på seg den hvite beskyttelsesdrakten og gikk noen skritt innenfor hageporten for å se seg nærmere omkring. Den delen av hagen der hun befant seg, var temmelig ustelt og overgrodd av rododendronbusker, som allerede i full blomst. En halvt gjengrodd sti gikk fra porten og inn i hagen med kurs for den store, gule herregården lenger borte. Åstedet som betjenten hadde pekt ut, lå like innenfor porten og til venstre.

Dette var som regel den verste fasen, syntes Merete. Det første møtet med ugjerningen der den fremsto i all sin gru. Men det var også her drivkraften lå. Motivasjonen for å granske åstedet bit for bit etter noe som gjerningsmannen hadde etterlatt seg, eller feil som kunne avsløre vedkommende.

Hun gikk i den retningen som betjenten hadde pekt ut. Snart så hun den tilkalte legen som holdt på med undersøkelsene sine, en middelaldrende mann med glattbarbert hode. Hun kjente han fra tidligere saker og visste at han var dyktig. Han reiste seg langsomt og så alvorlig på Merete.

«Jeg har undersøkt jenta», sa han. «Hun er ung, maks 17–18 år, kanskje yngre. Hun er kvalt og har ligget der en god stund, mer enn tolv timer, etter kroppsstivheten å dømme. Nærmere kommer jeg ikke her og nå, du får vente på obduksjonen. Dette er virkelig tragisk.»

«Kvalt?» gjentok Merete og satte seg på huk ved siden av den døde jenta. «Er det andre ting du har lagt merke til? Spor av kamp, bruk av våpen, forsøk på å forsvare seg, for eksempel?»

Legen ristet på hodet.

«Ingen iøynefallende tegn til noe sånt. Og det er litt merkelig, ikke sant? Jeg mener – hun har vel ikke bare stått stille og latt seg kvele?»

«Nei, det ville vært rart.»

Etter at legen hadde gått, ble Merete stående og ta inn scenen. Den drepte jenta hadde på seg en rosa dynevest over en langermet, hvit topp, hullete designerjeans og rosa joggesko. Hun lå på ryggen med armene langs siden og samlede bein. Det gikk et grøss gjennom kroppen til Merete, hun trakk pusten dypt som om hun ubevisst prøvde å hjelpe offeret til å puste igjen. Bildet av den glade datteren hennes hjemme dukket opp på netthinnen, og hun følte smerten til de foreldrene som nå snart ville få sitt livs verste beskjed. Merete ristet på kroppen for å samle seg om det som var hennes første oppgave – å fotografere og dokumentere drapsåstedet og omgivelsene omkring.

Hun var nesten ferdig med fotograferingen da to kriminalteknikere fra utrykningsgruppa til Kripos ankom. Den ene, Atle, kjente hun både fra Politihøgskolen og etterutdanningen i kriminalteknikk. Det var hun fornøyd med, de hadde jobbet tett sammen med godt resultat tidligere. Den andre, en ganske ung mann, hadde hun ikke truffet før.

De hilste på hverandre, og Merete fortalte hva hun hadde funnet ut så langt.

«Hun ligger her borte», sa hun og viste vei til den lille åpningen mellom rododendronbuskene. De stoppet på litt avstand og sto stille en stund for å gjøre seg kjent med situasjonen.

Atle brøt tausheten.

«Hun må ha vært en skjønnhet som har tiltrukket seg en god del oppmerksomhet. Det kan være noe å tenke på.»

Ja, offeret hadde vært en vakker jente, tenkte Merete. Men nå stirret de mørke øynene tomme og store forbi henne og ut i evigheten. De blåsvarte bloduttredelsene på begge sider av strupehodet var en brutal påminnelse om det som nettopp hadde skjedd.

«Jeg tror ikke drapet har sammenheng med et seksuelt overgrep, hvis det er det du tenker på», sa Merete. «Klærne er i orden. Og legg merke til stillingen. Hun er lagt pent ned, drapsmannen har ikke bare slengt henne fra seg. Kan det ligge en slags beklagelse i det, mon tro?»

Hun huket seg ned og løftet på det ene beinet.

«Se her, joggeskoene er skitne på hælene. Hun er blitt dratt hit.» Merete lot blikket gli langs bakken. «Nå ser jeg også noen svake slepemerker som kommer derfra», sa hun og pekte mot stien som gikk innover i hagen.

«Sjekk ut hvor de sporene kommer fra», sa Atle til kollegaen sin, mens han bøyde seg ned ved siden av Merete og kjente rundt i lommene på vesten til jenta. Der fant han en lipgloss og en liten, lilla lommebok som han ga til Merete. Et bankkort bekreftet at den drepte var Marion Ellefsen White, den savnede jenta.

«Vi kan nok utelukke ran som motiv også», sa hun. «Det er tre hundrelapper i lommeboka, og klokka er på plass. Men hvor er mobilen?»

Atle tok tak i den våte og stive kroppen og snudde den rundt. Bakken var tørr der hun hadde ligget.

«Hun ble lagt her før regnværet begynte i natt», konstaterte han mens han kjente i baklommene på buksa hennes. «Ingen mobil, gjerningsmannen har antagelig tatt den med seg og kvittet seg med den.»

«Herover!» Det var Atles kollega som ropte. Han var bare 15–20 meter unna, på et åpent område rett foran en liten bro med hvit, avskallet maling. Broen så underlig malplassert ut, der den strakte seg over en halvt gjengrodd grøft. Nå hadde verken broen eller grøfta noen funksjon. Merete tenkte at i hagens glanstid hadde grøfta sikkert vært full av vann, og var en del av en velstelt idyll med trær, blomster og fine spaserveier for godseieren og hans familie.

«Her tipper jeg at drapet skjedde», sa han og pekte på noen merker i bakken. Merete og Atle nikket samtykkende. Alle tre bøyde seg ned og studerte merkene nøye. Merete kjente det knytte seg i magen. Utad var hun like kald og profesjonell som de andre, men scenariet de analyserte seg fram til, gjorde sterkt inntrykk. Hun kunne se for seg hvordan den stakkars jenta var blitt kastet voldsomt i bakken før drapsmannen satte seg over skrevs på henne og låste armene fast med beina. Hun hadde nettopp sett merkene som drapsmannens fingre hadde etterlatt seg på Marions hals da han klemte livet ut av henne. Nå så hun hælmerkene som viste hvordan Marion hadde sprellet med beina og vridd og kastet på seg for å komme løs, og hvordan fingrene hennes desperat hadde famlet og klort i den harde jorda etter noe som kunne hjelpe henne, men til ingen nytte.

Merete rettet seg opp. Utenfor sperringene hadde det samlet seg en liten gruppe pressefolk som tydeligvis allerede hadde snust opp at noe alvorlig hadde skjedd. Nå ble det litt uro blant dem. Merete hørte de ropte spørsmål til en hvitkledd skikkelse som huket seg under sperremarkeringen og kom mot dem. Da han kom nærmere, så hun hvem det var.

«Det er sjefen», varslet hun de to andre om. «Han pleier å komme så fort han kan for å gjøre seg kjent med åstedet i saker som denne.»

*

Ingvald Dagsland skrevet over sperringene og føyste unna pressefolkene, som irriterende raskt hadde snappet opp nyheten og nå var i gang med maset sitt. Selv hadde han fått melding fra operasjonslederen for bare en snau halvtime siden og satt seg i bilen med en gang. Hadde ikke pressen noe viktigere å gjøre på 17. mai enn å sitte klistret og følge med på politiradioen gjennom nettsteder som Kjeltring.com?

Dagsland var singel etter at kona hadde blitt lei av alltid å være annenprioritet, og ungene var så voksne at de levde sine egne liv. Jobben som politioverbetjent hadde en tendens til å vokse seg ganske langt inn på fritidens enemerker. Som i dag. Han hadde vært invitert til grilling hos naboen og skulle akkurat til å ta seg festdagens første øl da han fikk beskjed om drapet. Ølen og selskapshygga måtte han se langt etter nå. Han var derfor ikke i sitt beste humør da han kom fram til de tre kriminalteknikerne.

«Hva har vi her?» ville Dagsland vite etter hilserunden. Merete fortalte at offeret var den etterlyste jenta og pekte ut hvor hun lå.

«Vi har akkurat slått fast at det var her drapet foregikk, og at hun ble slept i skjul etterpå», sa Atle og pekte mot den drepte. «Dette stedet ligger helt åpent til. Hvis noen gikk forbi mens drapet foregikk, ville de ganske sikkert ha sett det som skjedde.»

«Hm», sa Dagsland. «Så dere mener at drapet enten har vært dårlig planlagt eller en impulshandling?»

Atle nikket. «Mest sannsynlig det siste. Ingen ville bevisst ha valgt et så utsatt åsted.»

Dagsland gikk noen skritt omkring og studerte åstedet fra forskjellige vinkler.

«Hvis det er her drapet fant sted, burde vi vel ha sett spor etter kamp? Brukne greiner, nedtråkket gras eller liknende?»

«Ja, det er litt påfallende at det ikke er flere merker på bakken og på vegetasjonen omkring», sa Merete. «Jeg tenker det tyder på at angrepet kom overraskende på offeret, og at drapsmannen har vært sterk og rask nok til å overmanne henne på et øyeblikk.»

Dagsland lot blikket sveipe rundt mens han tenkte på det han hadde hørt. Utenfor sperringene glimtet det fra blitslysene til en ivrig fotograf. Irritert snudde han seg. Han visste godt at pressen hadde en oppgave å gjøre, men han følte at oppmerksomheten forsterket tragedien som hadde utspilt seg her.

Han fikk øye på en svart bil som parkerte ved siden av politibilene. Det var personalet fra begravelsesbyrået som skulle frakte liket til den rettsmedisinske undersøkelsen. Han gikk dem i møte for å gi tillatelse til å hente jenta.

Da begravelsesbilen kjørte bort i den mørknende 17. maikvelden, forlot Dagsland også åstedet. Han hadde fått det førsteinntrykket han trengte. Nå overlot han scenen til de tre erfarne og hardtarbeidende krimteknikerne. Tragedien kunne de riktignok ikke endre på. Det de kunne bidra med, var å gjøre sitt beste for å sørge for at gjerningsmannen ble tatt. Snarest mulig.

*

Gry Ellefsen hadde gått hvileløst rundt i leiligheten og ventet og ventet. Hvor var Marion? Hvem var hun sammen med? Hvorfor ringte hun ikke? To ganger hadde hun ringt politiet og spurt om det var noe nytt. Siste gangen fikk hun klart inntrykk av at hun bare var masete, og at Marion sikkert snart ville dukke opp av seg selv. Etter den samtalen satte hun seg i bilen. Hun måtte gjøre noe. Hun kjørte forbi skolen, idrettsplassen der 17. mai-leikene var i full gang, passerte ungdomsklubben og alle de andre stedene der Marion kunne tenkes å være. Det var selvsagt til ingen nytte og økte bare uroen. Overalt var det fullt av folk. Været hadde bedret seg. Det var blitt varmere, så ingen hadde det travelt, og det var vanskelig å komme fram med bilen. Dessuten kjente hun at hun bare følte seg dårligere av å se alle flaggene og mennesker som ropte, lo, spiste is og var glade. Akkurat som om ingenting skulle ha skjedd, ingenting var galt.

Da hun kom hjem, var leiligheten like tom som da hun forlot den. Ingen Marion, ingen nye spor av datteren. Gry dumpet ned på en stol, famlet etter mobilen og ringte Marions nummer enda en gang. Med samme resultat som alle gangene før – bare en melding om å legge igjen en beskjed. Hun ønsket intenst at Marion skulle komme hjem, alt annet var betydningsløst.

Tidligere på dagen hadde moren til Serafina vært innom, men det hjalp i hvert fall ikke. Gry syntes hun var altfor lettvint og prøvde å bagatellisere forsvinningen. Skjønte hun ikke alvoret? Et par ganger hadde Gry blitt skikkelig sint, og til slutt ba hun henne rett og slett om å gå.

Hun kunne være stri og sta, jenta hennes, men Marion var også snill og hensynsfull. Hun ville ha ringt nå hvis hun kunne. Hver gang Gry kom dit i tankene, kjente hun at hjertet begynte å banke heftig mens uroen reiv og sleit i kroppen. Det var umulig å holde gråten tilbake.

Noe var galt. Noe var alvorlig galt.

Nå var klokka blitt nesten ni på kvelden. Gry lå på sofaen i en utmattet døs da det ringte på døra. Hun kjente et heftig rush gå gjennom kroppen og stavret seg på beina. Kvalmen sto helt oppe i halsen da hun gikk for å lukke opp, dirrende av frykt for at hun ikke hadde noe godt i vente. Da hun åpnet og fikk se at den ene som sto utenfor, var presten og den andre en politikvinne, ble hun så svimmel at hun måtte støtte seg i dørkarmen.

«Hva gjør du her?» sa hun til presten. «Dere må ikke si at hun er død!» Hun rygget bakover og slapp dem inn før hun gjentok: «Er hun død?» Da de nikket og presten la armene rundt henne, begynte hun å storhulke. «Hva har skjedd? Var det en ulykke? Hvor er hun nå?» spurte hun mellom hikstene og seg til slutt ned på en stol.

«Det var dessverre ingen ulykke, Gry», sa presten så rolig han kunne. «Marion er blitt drept.»

Gry rykket til og stirret på de to budbringerne.

«Drept? Av hvem? Det er vel ingen som ville drepe min Marion! Hva får dere til å tro det det?»

«Hun er blitt kvalt», sa politikvinnen, som hadde presentert seg som Kristine Årskog. «Vi vet ennå ikke hvorfor og av hvem, men vi er i full gang med å prøve å finne ut av det.»

Gry reiste seg og stirret politikvinnen rett i øynene. «Det kan ikke være sant. Jeg vil se Marion. Ta meg med til henne!»

«Det lar seg ikke gjøre ennå», sa presten etter å ha vekslet blikk med Årskog, som supplerte.

«Hun er kjørt bort for videre undersøkelser. Det er nødvendig for å finne ut hvem som har gjort denne ugjerningen.»

Gry vred seg i hendene og begynte å gå hvileløst omkring i stua. Hun så seg rundt, kikket ut av vinduet før hun snudde seg og så stivt på de to budbringerne, alt for å prøve å dempe den enorme uroen som raste rundt i kroppen hennes.

«Har du noen tanker om hvem som kan ha gjort dette forferdelige mot Marion?» spurte Årskog.

«Nei, er du gal! Det er ingen som har noen grunn til å drepe henne. Eller … Hvis det ikke er Pål, da. Ekskjæresten hennes. Marion slo opp med han for noen dager siden. Det syntes jeg var bra. Har aldri likt den typen. Han er arrogant og ubehagelig.»

Årskog noterte Påls navn og telefonnummer.

«Jo, jeg ringte Pål på søndag morgen og spurte om han visste hvor Marion var», sa Gry. «Han var ganske snøvlete i stemmen, jeg tror han var full. Men han sa i hvert fall at han ikke hadde sett Marion i det hele tatt den kvelden. Du får bare se og finne ut av om det stemmer», sa hun til Årskog før hun sank sammen i sofaen.

Kapittel 2

Mandag 18. mai

Håkon svingte inn på skoleparkeringen og fant sin faste plass. Klokka var kvart på åtte. Elevene skulle ikke komme før klokka ti, det hadde jo vært 17. mai dagen før. Lærerne skulle møte klokka ni, men Håkon var ekstra tidlig ute. Én grunn var at det var mye å gjøre, blant annet skulle tiendeklassene i gang med eksamen om noen dager. Men han hadde heller ikke fått sove igjen etter at han våknet grytidlig på morgenkvisten. Tankene på Marions forsvinning trengte seg fram. Hadde hun kommet til rette, eller var hun fortsatt savnet?

Kontortelefonen ringte i samme øyeblikk han kom inn hoveddøra, og han satte i en spurt for å nå den.

«Sundland ungdomsskole. Hansen», sa han andpustent. «Dette er politioverbetjent Ingvald Dagsland ved Drammen politikammer. Snakker jeg med rektor?»

Håkon kjente et stikk i magen da han bekreftet det.

«Dere har en elev som heter Marion Ellefsen White, stemmer det?»

Det suste for ørene til Håkon idet han bekreftet Marions tilhørighet til skolen.

«Jeg skjønner at noe er galt», sa han urolig. «Hva har hendt?

» Dagsland fortalte at Marion var blitt funnet drept.

«Drept?» spurte Håkon vantro. Han hadde jo tenkt at noe alvorlig hadde skjedd, at hun kunne være død. Men å få det bekreftet var både overraskende og sjokkerende. Sånt skulle ikke skje på hans skole med hans elever! «Hva er det som har skjedd?»

Dagsland fortalte det han kunne si om omstendighetene omkring drapet og politiets arbeid så langt. Det var tidlig i prosessen, men store ressurser ville bli satt inn både på teknisk og taktisk etterforskning. «Vi kommer til skolen i løpet av formiddagen. Da ønsker vi å snakke med noen som kan fortelle oss om hvem hun var, og eventuelt få noen spor å gå etter. Kan du legge forholdene til rette for det?»

Håkon tenkte seg om. Det var klart at han og skolen måtte bidra så godt de kunne. Men hva innebar det politimannen ba om?

«Du kan få snakke med hvem du vil av lærerne når som helst», sa han. «Men hvis elevene skal avhøres, må foreldrene varsles. Våre foreldre er svært oppmerksomme på sine rettigheter, og jeg er nødt til å følge regelverket.»

«Jeg har også et regelverk å gå etter», sa Dagsland skarpt. «I en drapsetterforskning kan den første tiden være helt avgjørende. Vi skal ikke avhøre noen, vi skal bare snakke med personer som kjente Marion godt. Og det har vi rett til.»

«Ja vel. Jeg kan ordne det sånn at du får snakke med de elevene som jeg tror kjente henne best», sa Håkon nølende. «Men på én betingelse.»

«Hvilken?»

«At jeg eller en annen av skolens lærere er til stede når du prater med dem.»

«Greit. Jeg vil bare ha oppklart denne saken så fort som mulig.»

«Bra. Hva med moren til Marion?»

«Hun er varslet og har fått krisehjelp. Jeg skal snakke med henne før vi kommer til dere.»

Da samtalen var over og de var blitt enige om når Dagsland skulle være på skolen, trakk Håkon pusten dypt og holdt den i fem sekunder. Så pustet han langsomt ut og ventet i fem sekunder før han trakk pusten igjen. Det gjentok han tre ganger. Det hjalp lite. Politimannens ord kjørte karusell i hodet hans.

Marion var død. Skoleåret hadde ikke vært problemfritt, og noen av problemene hadde Marion skapt. Men død? Drept? Håkon kjente seg overveldet av sjokket. Det tok litt tid før han klarte å ta seg sammen nok til å tenke gjennom hva den nye situasjonen krevde.

En drøy halv time seinere gikk han til personalrommet. Lærerne hadde begynt å dukke opp, og småsnakket gikk som vanlig. Det føltes uvirkelig. Håkon holdt på å buse ut med nyheten, men behersket seg og holdt fast på sitt forsett om å vente til alle kollegaene hadde kommet.

Han slo seg ned ved bordet der lærerne på tiende trinn pleide å samle seg, og nikket god morgen til Olav, teamlederen, som allerede var på plass. De to hadde vært kollegaer i mange år nå, og var nokså jevngamle. Håkon pleide å henvende seg til Olav hvis det var noe han trengte å rådføre seg om. Han skulle akkurat til å betro seg til Olav, da Aina, som var kontaktlærer i Marions klasse, dukket opp med en velfylt kaffekopp i hånda. Nå valgte han å snakke om noe annet.

«Hvordan var helga, Olav? Du feiret vel nasjonaldagen på sjøen som du pleier?»

Olav benyttet straks anledningen til å fortelle om en kjempetorsk han hadde fått under en stopp ved Mølen på vei hjem fra en tur til Smøgen. Midt i fiskehistorien kunne ikke Aina dy seg lenger. «Har ikke du fått den fisken en gang tidligere?» spurte hun ironisk. «Jeg synes jeg har hørt denne historien før.»

Håkon rynket panna, men sa ikke noe. Han var også ganske sikker på at historien var en reprise.

«Den likner kanskje noe jeg har fortalt om, jeg får jo så mye fisk, men denne fisken var altså enda større og tyngre», svarte Olav med et smil. Han lot seg absolutt ikke provosere.

I det samme kom Thomas. Det var han som hadde vært ansvarlig for skolens 17. mai-tog, slik han pleide. Thomas hadde akkurat fylt førti og var skolens treningsnarkoman nummer en. Han pleide å være full av energi og overskudd, men i dag så han trett ut.

«Slitsom 17. mai, Thomas? Du ser litt bleik ut om nebbet», sa Olav.

«Toget gikk greit, hvis det er det du lurer på, bortsett fra at Marion, som skulle bære fana, ikke kom.» Thomas dro en hånd gjennom det bustete håret. «Og på ettermiddagen skjedde det noe leit med Alex. Vi var på tivoli og kjørte radiobiler. Vi skumpa og vrei oss unna og holdt på. Det var jo gøy. Men så var jeg litt ukonsentrert et øyeblikk, og dermed greide Alex å få hånda si kraftig klemt av en annen bil som kjørte inni oss.»

«Alvorlig?» spurte Olav.

«Bare kraftig forslått. Var en tur på legevakta. Heldigvis var det ikke brudd, men han må ta det rolig med musikken en stund framover.»

Alex var elleve år og hadde Downs syndrom, visste Håkon. I tillegg hadde Thomas en datter, Beate, som var to år yngre. Thomas var sterkt knyttet til begge barna, og de tre hadde sitt eget band, VBB – Verdens Beste Band. Thomas spilte gitar, Alex xylofon og Beate sang.

«Det var godt det ikke var verre, da», sa Håkon.

Den lettbeinte morgenpraten fikk en brå stopp da Fredrik, musikklæreren, som også underviste på tiende trinn, kom busende inn.

«Har dere fått med dere at det ble funnet ei død jente i Gulskogen-hagen i går kveld? Jeg hørte det på lokalradioen på vei hit.»

De andre så sjokkert på han. Ingen av dem hadde fått med seg morgennyhetene.

«Marion møtte jo ikke opp til toget i går», sa Fredrik da ingen svarte. «Kan det være henne?»

Spørsmålet fikk Håkon på beina. Han klappet i hendene, kremtet og ventet til det var stille før han tok ordet.

«Dere hørte hva Fredrik sa. Det stemmer at politiet har funnet ei død jente. Jeg fikk nettopp en telefon om at den de har funnet, er Marion Ellefsen White i klasse 10 C.»

Alvoret la seg som et tungt teppe over alle som var der.

«Hva mer sa politiet?» spurte Olav bekymret. «Når skjedde dette?»

«Moren til Marion meldte henne savnet på morgensida til i går, så det må ha skjedd i løpet av lørdag kveld eller natt. Politiet har ingen mistanker foreløpig. De kommer hit i løpet av dagen for å høre om vi kan bidra med noe.»

«Stakkars Marion. Og stakkars moren hennes», sa Aina. Hun så seg rundt på kollegaene. «Hva skal vi si, og hva kan vi gjøre?» Stemmen skalv. Som kontaktlærer i Marions klasse skjønte hun umiddelbart at hun sto overfor en utrolig vanskelig oppgave.

Håkon fortalte det lille han visste, og ba om synspunkter på det han hadde tenkt de skulle gjøre. «Dette er en forferdelig hendelse og en stor utfordring. Om en drøy time er elevene her. Nå er det vår oppgave å forberede oss på hvordan vi skal møte dem.»

Håkon sto på scenen og så på elevene som strømmet inn i gymsalen. Det hadde vært hektisk aktivitet på personalrommet mens de diskuterte hvordan de skulle overbringe budskapet om Marions tragiske skjebne til hennes medelever. Skolens kriseplan ga verdifulle føringer, men det var likevel ingen tvil om at lærerne ville bli stilt overfor situasjoner med spørsmål og følelser som de måtte håndtere på sparket. Men heldigvis, tenkte Håkon, er lærere gode til det. Evnen til å håndtere uventete sitasjoner er en forutsetning for å lykkes som lærer.

Han merket elevenes usikkerhet og opprørthet. Spørsmålene haglet over lærerne, som ikke svarte noe annet enn at rektor skulle si noe om et lite øyeblikk. Støynivået økte, og flere og flere par øyne rettet seg mot Håkon. Han hørte Marions navn nevnt flere ganger. Ikke rart. Mange visste at Marion ikke hadde møtt opp til 17. maitoget, at hun var etterlyst på sosiale medier, og trolig hadde noen lagt merke til at flagget hang på halv stang ute i skolegården.

Håkon kjente at tiden var inne. Han løftet mikrofonen og blåste i den for å sjekke at den var på. Lyden fikk stemmene til å dempe seg. Elevene hysjet på hverandre til det var helt stille.

«Dere lurer sikkert på hvorfor vi samles her i gymsalen i stedet for i klasserommene», sa han. «Men dere skjønner nok at det er en alvorlig grunn og har sett at vi flagger på halv stang. For litt siden fikk jeg en telefon fra politiet som fortalte at Marion i klasse 10 C er død. Hun har blitt drept.»

Det ble dørgende stille. Noen stirret vantro på rektor og på hverandre, andre lette etter en hånd å holde i. Håkon trakk pusten før han fortalte det politiet visste om når og hvor det hadde skjedd. Ut over det var det egentlig lite han kunne si. Han fortalte at politiet skulle komme om et par timer, og da kunne de stille spørsmål til dem.

«Jeg skjønner godt at dere er sjokkerte og vil vite mer», sa han. «Men akkurat nå har jeg ikke mer å fortelle. Nå trenger vi å prate sammen om det som har hendt. Derfor skal alle gå til klasserommene sine og dele tanker og følelser. Seinere, når politiet har kommet, samles vi her i gymsalen igjen.»

Etter at Håkon hadde sagt sitt, prøvde lærerne å føre elevene til klasserommene. Det var lettere sagt enn gjort. Fortvilelse og vantro svirret i lufta, spørsmålene haglet, og mange begynte å snakke om hva de visste eller hadde hørt. Men etter hvert fikk lærerne såpass kontakt med elevene sine at de kunne sette kursen mot klasserommene.

*

Henrik både oppfattet og oppfattet ikke det som foregikk rundt han. Hjernen hans prøvde forgjeves å fornekte at Marion var død. Men han hadde ant det. I går etterlyste han og Serafina Marion på alt som fantes av sosiale medier. Ingen respons, ingen visste noe mer enn dem selv. Og da han så flagget på halv stang idet han rundet skoleporten, skjønte han med en gang hva det betød. Likevel hadde Håkons ord truffet han som en knyttneve i magen. Han bøyde seg framover og sto fremdeles og støttet seg med hendene på lårene da han kjente et lett klapp på skulderen. Det var Aina.

«Blir du med til klasserommet?»

Henrik nikket og fulgte etter Aina og de andre elevene. Mange leide hverandre eller gikk med armene rundt hverandre og snakket lavt. Foran han gikk Serafina og Anne Lise, som begge gråt åpenlyst mens de prøvde å fortelle om lørdagen, da de hadde vært sammen med henne på tivoliet. Inne i klasserommet fant Anne Lise fram mobilen og bladde i bilder av henne, Serafina og Marion som hun viste fram til dem som var rundt henne. «Da Marion sa ‘ha det’ til oss på lørdag, var hun i kjempehumør», snufset Anne Lise. «Jeg hadde aldri drømt om at det var siste gangen jeg så henne.»

Serafina klemte hånda hennes. «Ikke jeg heller», sa hun og famlet etter sin egen mobil.

«Men hvorfor gikk hun, da?» spurte en av de andre jentene. «Hva var det hun skulle?»

«Det er det vi også lurer på!» svarte Serafina. «Det var noe veldig spennende som vi skulle få høre om når hun kom tilbake, det var alt hun sa.» Hun snudde seg mot Henrik. «Har hun ikke sagt noe til deg heller?» spurte hun. «Hun pleide jo å fortelle deg alt mulig.»

Henrik ristet på hodet. «Ikke et pip.» Øynene sto fulle av tårer. Han la merke til at Aina så litt forundret på han, og skjønte at hun ikke visste noe om vennskapet mellom han og Marion.

«Vi var soulmates», sa han da han fikk klarnet halsen. «Vi snakket sammen om alt mulig.» Han dro fram mobilen.

«Jeg har et fint bilde av Marion her», sa han til Aina. «Jeg tok det for bare noen dager siden. Kan vi ikke skrive det ut og sette det på pulten hennes?»

Han viste fram bildet. Det svarte håret hennes flommet rundt ansiktet med den gylne huden, som var en del av arven fra faren. Marion smilte lekent mens hun så rett inn i kameraet.

«Jeg ordner det», sa Fredrik. Som musikklærer for alle de tre trinnene på skolen var han ikke kontaktlærer og hadde blitt med Aina for å støtte henne og klassen.

Mens Fredrik var ute, omorganiserte elevene klasserommet. På kort tid ble det satt fram en pult der bildet og et lys skulle stå. Ved siden av satte de en annen pult der de kunne sitte og skrive i ei minnebok som Aina hadde skaffet mens hun forberedte seg på at elevene skulle komme.

Henrik hadde funnet veien til plassen sin bakerst på vindusrekka der han satte seg tungt ned. Det tok ikke lang tid før flere av guttene stimlet sammen rundt bordet hans. Han skjønte hvorfor. De var klar over at han og Marion hadde et spesielt vennskap, og nå lurte de på om han visste noe mer, noe som ikke hadde kommet fram ennå. Dessuten ville de snakke sammen. Alle hadde et forhold til Marion. Noen var litt avstandsforelsket, andre syntes hun tok altfor mye plass og var jævla overlegen. Men uansett, alle var sjokkerte og forbanna. Morderen måtte fakkes!

«Jeg tror ikke det er noen her på skolen som har gjort det», sa en av gutta, en rødhåret fyr med munnen full av tannreguleringer. «Hvem skulle det ha vært? Men det er jo haugevis av tiggere overalt i byen. De ligger og sover ute i parker og sånne steder. Kanskje hun har snubla over noen av dem, og så har de tatt kverken på henne?»

«Rektor sa at hun hadde på seg penger og smykker da hun blei finni», innvendte en av de andre. «Da er det vel ikke rumenske tiggere som har drept henne! Og det hadde jo vært dritdumt av dem også. Hvis det ble oppdaga at det var dem som hadde gjort det, hadde hele gjengen blitt kjeppjagd fra landet!»

«Det synes jeg dem skulle ha blitt i alle fall!» sa rødhåringen. «Det er ekkelt med all den tigginga. Og så driver de med organisert stjæling og innbrudd og sånn. Det sier i hvert fall fatter’n.»

«Det behøver ikke være rumenere», protesterte en av de andre. «Tenk om hun kom over noen som dreiv med dop eller deala med det. Eller kanskje hun skulle kjøpe noe sjøl?»

Henrik kikket opp på den som sa det. Hva var det han trodde om Marion? Han så på de andre fjesene rundt han. Var det flere som tenkte noe sånt? Han ble irritert.

«Tulling», glefset han. «Marion dreiv ikke med dop. Er det noe hun var forbanna på, så var det akkurat det. Marion fikk en melding, og så gikk hun for å møte en hun gjerne ville treffe. Jeg skulle ønske jeg visste hvem det var. Da hadde jeg visst hvem som drepte henne også.»

Han reiste seg og satte kursen mot pultene med bilde, lys og minnebok. De nærmeste vennene hennes hadde begynt å skrive i minneboka. Nå ville Henrik også bidra. Han sto et øyeblikk og så på bildet av Marion mens tårene presset på. Så satte han seg ned for å skrive. Ved siden av sto Lisbeth og ventet på tur. Men plutselig snudde hun seg.

«Jeg klarer ikke å skrive i den der», sa hun og strøyk ut av døra. Der kolliderte hun nesten med Fredrik, som var på vei inn etter å ha vært ute et ærend. Han så på Henrik og Aina og virret forbauset med hodet.

«Hva skjedde nå?» spurte han.

«Det var nok fordi Lisbeth ble mobbet i dusjen i fjor høst av Marion og et par av venninnene hennes», sa Aina. «Husker du ikke at Karimette sleit med den saken?»

«Jo», sa Fredrik. «Det var ikke alle som var like begeistret for Marion, nei.»

«Det var ikke alle som var like begeistra for Karimette heller», mumlet Henrik.

Kapittel 3

Mandag 18. mai

På politihuset i Drammen la Ingvald Dagsland fra seg telefonen, irritert over rektoren han nettopp hadde snakket med. Maken til formalist! Det viktigste nå var å komme i gang med etterforskningen, det burde han da skjønne. Han tok en slurk av kaffen og skar en grimase. Han likte at kaffen var glohet, det var den ikke nå etter telefonsamtalen med rektor.

Ved langbordet ute på krimavdelingens møterom begynte avdelingen å samle seg. Det var tid for å starte brifingen, for deretter å fordele arbeidsoppgavene. Selve 17. mai-arrangementet hadde gått som normalt, men for kriminalavdelingen hadde helga ført med seg et par saker som de nå måtte henge fingrene i. Den første var en fullbyrdet voldtekt lørdag natt, den andre var drapet som ble varslet søndag ettermiddag. Nå var Dagsland spent på hva som forelå av tekniske og taktiske etterforskningsresultater, særlig når det gjaldt drapssaken.

Han hentet seg en ny, varm kopp kaffe og slo seg ned på sin faste plass for enden av møtebordet. Så kikket han seg rundt og konstaterte at det var på tide å sette i gang.

«Vel møtt!» sa Dagsland og avbrøt det summende småsnakket. Han hadde bestemt seg for å ta for seg voldtekten først, og tok en ny slurk kaffe før han henvendte seg til en av politibetjentene fra patruljebilen som hadde plukket opp den voldtatte jenta. Hva var status når det gjaldt den saken?

Den kvinnelige betjenten rettet seg opp med alvorlig mine, det var tydelig at inntrykkene fra den stakkars jentas traumatiske opplevelse ikke hadde sluppet taket.

«Klokka 01.18 natt til søndag i krysset Nedre Eiker vei–Sundhauggata ble vi stoppet av ei ung jente som kom løpende mot oss med fektende armer. Hun hadde nettopp blitt voldtatt, sa hun. Vi fikk den forskremte jenta inn i bilen og kjørte i retning åstedet, en liten park rett utenfor Strømsgodset kirke. Etter overgrepet hadde gjerningsmannen løpt over jernbanebrua i retning Professor Smidts allé, fortalte jenta, så vi kjørte etter og rundt i området, men det var ingen å se.»

«Noe signalement?»

«Dårlig. Hun mente han måtte være omtrent et hode høyere enn henne, det vil si 185–190 cm. Sterk, luktet øl og svette og hørtes ut som om han var fra drammensområdet da han truet henne på livet for å få det som han ville. Grå hettegenser og blå jeans. Vi har DNA, men ingen mistenkt å matche det mot.»

«Krisehjelp?»

«Det har hun fått.»

«Funnet noen vitner?»

Betjenten ristet på hodet.

«Ingen.»

Dagsland rynket pannen, han var betenkt. Det skulle mye til om de fikk noe ut av den saken, med mindre DNA-registeret hadde noe å bidra med. De fikk vente og se. Han gikk derfor over til neste sak.

«Det viktigste i dag er at vi har fått en drapssak å hanskes med», begynte han. «Funnet av den drepte ble innrapportert til alarmsentralen i går ettermiddag klokka 18.32. Moren er varslet, men faren er fra Jamaica og bor der. Han har vi ikke fått kontakt med ennå. Kan du, Merete, som har vært på åstedet, fortelle oss hva vi har å holde oss til?»

«Det vi foreløpig kan si, er at offeret er ei jente på 16 år. Hun er sendt til obduksjon, og vi venter på den foreløpige rapporten. Det nøyaktige drapstidspunktet er ikke kjent, men vi vet at hun ble drept før det begynte å regne natt til 17. mai. Med andre ord før klokka to på natta.» Så fortalte hun hva hun og de to åstedsgranskerne fra Kripos hadde kommet fram til når det gjaldt hendelsesforløpet.

Dagsland nikket gjenkjennende et par ganger mens hun snakket. Det hun fortalte stemte med det han selv hadde fått vite på åstedet kvelden før. Men så kom Merete med noe han ikke visste. Krimteknikerne hadde begynt finkjemmingen av åstedet, en omfattende oppgave som ville ta flere dager. Sent på kvelden i går hadde de gjort et interessant funn. Under en løvtung rododendrongrein hadde de funnet et par sportsbriller av den strømlinjeformete, mangefargete typen. Brillene kunne vært kjøpt i en hvilken som helst sportsbutikk, så det ble antagelig svært problematisk å finne salgsstedet. Men de var ganske rene, noe som tydet på at de ikke hadde ligget der lenge. Det var med andre ord grunn til å håpe på at de hadde tilhørt drapsmannen.

«Og enda bedre», sa Merete. «Vi har funnet flere gode fingeravtrykk på brillene. Disse er nå sendt til Kripos for nærmere undersøkelser», avsluttet hun.

Dagsland takket henne. Han tvilte på at de ville finne noen som matchet i fingeravtrykkregisteret, det ville være ren flaks. Så enkelt pleide det ikke å være. Men avtrykkene ville være verdifulle å måle eventuelle mistenkte opp imot.

Han henvendte seg til Årskog, som hadde vært med presten til Marions mor kvelden før. Hvordan hadde dette møtet gått?

Årskog ristet langsomt på hodet.

«Nei, du vet … Det går ikke an å venne seg til at et menneske bryter sammen rett foran øynene dine.»

Dagsland nikket, han hadde selv vært ute i samme ærend altfor mange ganger.

«Det er tøft, ja. Men fikk du vite noe vi kan bruke?»

Årskog tok seg inn noen sekunder før hun fortsatte å snakke.

«Moren var altfor ute av seg til at jeg kunne spørre særlig mye. Ifølge henne var datteren populær og hadde mange venner. Hun kunne overhodet ikke forstå at noen ville ta livet av henne, men nevnte at hun aldri hadde likt Pål, ekskjæresten, som Marion nettopp hadde slått opp med. Visstnok en veldig sjalu type.»

«Han må vi se nærmere på», konstaterte Dagsland. «Ta og innkall han til en samtale.»

Så ble dagens øvrige arbeidsoppgaver fordelt. Merete og krimteknikerne fra Kripos skulle fortsette med åstedsarbeidet. Selv ville Dagsland ta med seg kriminalbetjent Årskog og reise til Marions mor for å snakke mer med henne. Forhåpentligvis hadde hun kommet seg så pass at hun kunne bidra med flere opplysninger enn da hun nettopp hadde fått dødsbudskapet. Etterpå kom de til å dra til skolen, hvor de skulle delta på et informasjonsmøte med elevene og deretter snakke med elever og lærere.

«Du setter opp en tipstelefon», sa han til en av etterforskerne. «Og etterpå kan du gjøre en ting til: Det siste vi vet fra da Marion ble meldt savnet, var at hun var på tivoli på Bragernes før hun forlot venninnene og gikk over Ypsilon-brua. I dette området finnes det flere overvåkingskameraer. Undersøk om Marion er å finne på noen av dem.»

De resterende ble satt i gang med å kartlegge trafikken i området. I første omgang skulle det gjennomføres en dør-til-dør-runde hos folk som bodde i nærheten av åstedet på begge sider av elva. Håpet var at noen skulle ha observert noe av interesse for saken. Dagsland var ikke særlig optimistisk når det gjaldt resultatet av akkurat det, i og med at det bare var industribedrifter som lå langs gangveien mellom Øvre Sund bru og Landfallbrua. Da var sjansene bedre for at de fikk inn tips fra folk som hadde brukt gangveien lørdag ettermiddag og kveld. Det skulle være pressekonferanse litt seinere på dagen, og da ville han be om publikums hjelp.

*

Klokka litt over ti stoppet Dagsland bilen utenfor en toetasjes mursteinsblokk, steg ut og så seg om. Han og Årskog skulle snakke med Marions mor. Det var et ganske vanlig, rimelig velholdt nabolag. Ikke snobbete, men heller ikke preget av forsømmelser. En rad med vårgrønne bjerketrær kantet fortauet og skilte det fra gata. Langs husveggene gjorde tulipanene seg gjeldende i rødt og gult og spredde en fryd som sto i sterk kontrast til det ærendet de to etterforskerne hadde.

De måtte vente en stund før Marions mor lukket opp. Årskog hadde fortalt at hun og presten hadde gått sin vei i halv ett-tida om natta. Da hadde Gry insistert på at hun ville være alene. Slik hun møtte dem i døråpningen, så det ut som om hun ikke hadde fått noe særlig søvn. Skikkelsen var nett, og hun var kledd i rosa crocks, tights og en fleecejakke med logoer som kunne tyde på at den tilhørte Marion. På en vanlig dag ville hun ha tatt seg godt ut, men nå var håret bustete, og rundt øynene var det svake rester av nesten bortgrått mascara. Hun støttet seg til dørklinka med begge hendene, men nikket gjenkjennende da hun så Årskog og gikk til side så de kunne komme inn.

Dagsland så seg om i stua. Den var hyggelig og ganske tradisjonelt innredet, med sofa langs veggen, bord og et par lenestoler på sidene. Ellers var det mange fotoer av Marion i ulike situasjoner, som regel i forbindelse med en eller annen opptreden. På ei sentralt plassert hylle sto en rekke premier.

«Vi vil gjerne få stille noen spørsmål», sa Dagsland. «Klarer du det?»

Ja, nikket Gry og pekte mot de to stolene. Selv krøp hun sammen i sofaen med beina trukket opp under seg. «Vet dere hvem som har drept jenta mi?» snufset hun.

«Nei, det er nok for tidlig. Men dette skal vi finne ut av. Vi setter inn alt vi har av tilgjengelige ressurser for å oppklare saken. Noe av det vi trenger å vite mer om, er hvem Marion var. Vi regner med at du kan hjelpe oss med det», sa han vennlig.

Nok et nikk fra Gry, hun ville åpenbart hjelpe så godt hun kunne.

«Kan du beskrive Marion for oss? Hvordan var hun som person?» spurte Dagsland.

«Marion var veldig snill», begynte Gry mens hun tvinnet på en hårlokk, «selv om hun også kunne være sta og påståelig. Og var det noe hun ville, eller noe hun mente var galt, sa hun tydelig ifra. Jeg vet at noen syntes hun var altfor dominerende. Men hvis dere spør de gamle damene på sykehjemmet der jeg er ergoterapeut, vil dere få høre noe helt annet. Marion var ofte der, ikke bare når hun skulle snakke med meg, men like mye for å treffe beboerne. Hun pratet med de gamle, stelte håret deres, gikk tur med dem og hjalp til på mange forskjellige måter. Dere aner ikke hvor mye flott de hadde å si om henne. Det sto til og med om henne i avisa like før påske. Det kommer til å bli stor sorg på sykehjemmet når de får høre at Marion er død», sa Gry og satte seg tungt tilbake i sofaen.

«Du må ha vært veldig stolt av henne», sa Dagsland og lot det gå noen sekunder før han fortsatte å stille spørsmål. «Du sa at noen syntes hun var dominerende. Tenker du på noen bestemte? Vil du si at det var noen som hadde veldig mye imot henne?»

«Veldig imot henne …» Gry så et øyeblikk litt forvirret ut før hun fikk koblet tankene over i den nye banen. «Hun hadde jo masse venner og var alltid opptatt med noe, som regel sport, sang eller dans. Men dere vet jo at det er helt vanlig at jenter i den alderen konkurrerer på forskjellige måter, og da kan det bli noen konflikter, ikke sant?» Hun så på Årskog, som nikket bekreftende. Jentekonflikter i den alderen var ikke uvanlig.

«Sånne saker har pleid å løse seg av seg sjøl uten at det har blitt noe oppstyr av det. Men én gang i fjor høst skjedde det noe ubehagelig. Det var etter Operasjon Dagsverk. Da kom faren til en av de andre elevene på døra mi om kvelden og påsto at Marion hadde ødelagt en moteoppvisning som datteren hans og noen andre arrangerte. Det var noe ordentlig tull, for Marion hadde bare stått og sett på. Men han var kjempestor, fryktelig sinna og truende, så akkurat den gangen ble jeg redd.»

«Skjedde det noe mer i denne saken?»

«Nei. Verken Marion eller jeg har hatt noe med han å gjøre etter det.»

Dagsland noterte seg mannens navn. Hvis dette skjedde i fjor høst og det ikke hadde vært mer kontakt etterpå, var det lite sannsynlig at dette sporet ville føre til noe. Men det måtte undersøkes. Han fortsatte å spørre.

«Hvordan likte Marion seg på skolen?»

«Bra, i hvert fall før dette siste året. Men det skjedde noe da klassen fikk ny kontaktlærer i fjor høst. Karimette, som hun het, begynte plutselig å hakke på Marion og blande seg i masse tullete saker. Marion følte at hun ble syndebukken når noe var galt, og at Karimette – ja, forresten, flere andre lærere også – prøvde å ta henne for det. Til og med rektor. Han prøvde å få Marion utvist fordi hun takket Karimette for å ha hjulpet henne med å undersøke en kul i brystet. Dårlig skoleledelse spør dere meg.» Gry ble hissig i stemmen.

«Ville han utvise henne for noe sånt?» sa Årskog forbauset.

«Ja. Hun la ut en takkevideo på YouTube, og det var visst uhørt på den skolen. Men det ble bedre da de fikk en ny kontaktlærer etter påske, så da likte hun seg godt igjen», sa Gry med roligere stemme.

«Ny kontaktlærer midt i skoleåret? Hva skjedde?» spurte Dagsland.

«Karimette kom ut for en ulykke i påsken, hun var uforsiktig på en padletur og druknet», sa Gry tvert.

Dagsland var overrasket over aggresjonen i Grys stemme, nesten som om hun var glad for at Marions lærer hadde druknet. Dette måtte han se nærmere på. Han slapp temaet og gikk over på et nytt.

«Vi har forstått det sånn at du er enslig forsørger», sa han, «og at din eksmann er musiker, heter George White og er fra Jamaica?»

«Ja, det stemmer. Vi traff hverandre etter en konsert for atten år siden.» Gry kremtet for å rense halsen. «Nå er det snart åtte år siden han dro tilbake til Jamaica.»

«Hva slags forhold hadde Marion til faren sin?»

«Veldig bra. Marion var Georges øyesten – ‘the apple of my eye’, kalte han henne. Han forgudet henne, og hun forgudet han. De lekte og gikk på tur sammen, han var jo mye ledig på dagtid. Men det de likte best, var når George spilte trompet og Marion sang.» Gry pekte mot TV-en på veggen midt imot. «Hvis dere ser til høyre for TV-en, er det et bilde av dem mens de holdt på.» Øynene hennes ble fylt med vann så hun måtte blunke kraftig og tørke seg med jakkeermet.

«Da Marion var åtte år, døde faren til George, og moren blei aleine. George reiste til Jamaica for begravelsen og kom aldri tilbake. Vi skrev mailer og snakket sammen på telefonen en gang iblant den første tiden, men så sluttet han helt å holde kontakten.» Gry sukket igjen.

«Hvordan tok Marion det?» Dagsland var selv skilt og hadde følt på kroppen hvor vanskelig det kunne være, ikke minst for barna.

«Hun tok det veldig tungt. Spurte om når han kom tilbake og masse andre ting som jeg ikke kunne svare på. Og så blei hun sinna på meg fordi jeg ikke greide å holde på pappaen hennes. Det var innmari tøft.» Her stoppet det opp for Gry, stemmen sprakk, og tårene begynte å renne. På stuebordet lå det en rull med papirlommetørklær. Årskog reiste seg og rakte den til henne. Gry nikket takknemlig, tørket øynene og pusset nesen.

Omsider så Gry opp på Dagsland igjen. «Vi kan godt fortsette.»

«Når ble dere skilt?» spurte Dagsland.

«Vi er ikke skilt, vi er bare separert», svarte Gry og forklarte at hun hadde fått ordnet med papirer så alt det formelle var i orden. Papirene skulle bare undertegnes, men da hadde Marion satt seg så fullstendig på bakbeina at Gry ikke hadde sendt dokumentene til mannen. De lå fremdeles i en skuff inne på Grys soverom.

«Marion ville ikke at jeg skulle treffe andre menn i det hele tatt, og slett ikke bli kjæreste med dem. Uansett om jeg gikk ut for å treffe noen eller de kom på besøk, ble det så mye krangling og utriveligheter hjemme at jeg i lange perioder ga opp all dating. Marion var så snill og god …» Det stoppet opp for Gry, hun svelget tungt og trakk pusten. «Det var bare på dette området vi krasjet. Jeg er jo tross alt bare førti år og har ikke lyst til å leve resten av livet uten en partner.»

«Er det lenge siden dere har hatt noen konflikter om dette?» spurte Dagsland.

«Sist jeg prøvde å få til et forhold, var for et par–tre måneder siden. Men det ble slutt like før påske. Henning – en mann jeg traff gjennom jobben – besøkte meg hjemme noen ganger mens Marion var der. Hun var litt mutt, men ikke sånn at det var så veldig negativt. Tvert imot tenkte jeg at denne gangen kommer det til å gå seg til. Men like før påske ringte han og sa at forholdet oss imellom ikke kom til å fungere, han syntes det var altfor vanskelig å binde seg til en kvinne som hadde et så voksent barn. Og dermed var det slutt, enda han hadde visst om Marion hele tiden og hadde sagt at det var bare helt OK.»

«Vet du om det hadde skjedd noe konkret i forkant?» spurte Dagsland.

«Jeg tror det må ha skjedd noe mellom han og Marion da han monterte et nytt Ikea-skap for meg mens jeg var på jobb. Men jeg aner ikke hva. Han ville ikke si noe, og da jeg spurte Marion, sa hun bare at alt hadde vært greit.» Gry lente seg framover og skjulte ansiktet i hendene. Kroppen skalv.

Dagsland vekslet blikk med Årskog, som satte seg i sofaen og la armen forsiktig over skuldrene hennes. Det er bra hun får gråte, tenkte Dagsland, han følte seg hjelpeløs. Han var vant til å møte stygge situasjoner, nød, ondskap, tragedier. Det var en del av jobben, og det meste klarte han å ha et distansert forhold til, men møtet med den nakne sorgen ble ikke bedre, tvert imot syntes han det ble tyngre for hvert år som gikk.

Etter en stund roet Gry seg, gjorde seg fri fra Årskogs arm og tørket øynene.

«Er det mer dere vil vite?»

Dagsland kikket på klokka. Han hadde lovet Hansen at de skulle være på skolen til den andre samlingen i gymsalen klokka tolv. «Et par spørsmål», sa han. «Jeg vil gjerne vite Hennings fulle navn og adresse. Og så lurer jeg på om vi kan få se på Marions rom og ta med oss laptopen hennes for å se om det ligger noe av betydning for saken der?»

«Ja, bare gå inn», sa Gry og pekte mot gangen. «Første dør på høyre hånd.»

Det var flere bilder på veggene. Det første Dagsland la merke til, var en stor plakat av Rihanna som lå naken på magen på en seng i et blått rom. Den sterke blåfargen og Rihannas knallrøde hår ga en dramatisk effekt. Ellers var det mange bilder av Marion, blant annet en serie der hun opptrådte i ulike typer sportstøy sammen med en ung mann som de skjønte var den lokale bandystjerna Pål Karlsen, ekskjæresten de nettopp hadde hørt om. På noen bilder poserte hun utfordrende. Det var også en plakat av Ronaldo i bar overkropp og et svart-hvitt bilde av Bob Marley med rastafletter. Ved siden av Bob Marley hang et bilde av en annen person som også godt kunne være jamaicaner. Da Dagsland kikket nærmere på det, kjente han igjen faren til Marion fra bildet i stua.

«Noen har drept den stakkars jenta av en grunn», resonnerte Dagsland mens de så seg om. «Men hva er motivet? Kan vi finne noe å nøste i her inne, mon tro?»

«Det kan bli vanskelig», sa Årskog, som allerede hadde vært gjennom hyllene og skuffene i arbeidsbordet til Marion. «Dagbøker, brev, foto på papir – alt det der blir mer og mer sjelden. Den beste muligheten for å finne noe, er nok på dataen hennes. Og på mobilen, selvsagt, hvis vi bare kan finne den.»

De fordelte resten av rommet mellom seg og sjekket bokhyller, kikket i papirkurven og alle andre steder det kunne tenkes at en eller annen hemmelighet kunne være skjult, men de fant ikke noe påfallende.

«Jeg tror ikke vi kommer lenger her», sa Årskog. «Skal vi finne noe, må vi nok lete på disse.» Hun pekte på laptopen og et par minnepinner som hun hadde funnet i en skrivebordsskuff.

Dagsland gryntet samtykkende. «Vi må komme oss videre. Det er på tide å dra til skolen», sa han og snudde seg for å gå. En plutselig innskytelse fikk han til å sjekke lommene på en fleecejakke som hang på en knagg ved døra. Der fant han en liten, gul post-it-lapp med et hjerte på. Inni var det skrevet Ring Fransisco.

Hvem Fransisco var, hadde Marions mor ingen aning om.