Dronning av aske og død

Av

Anne Olga Vea

Copyright 2015 Anne Olga Vea

Utgiver Anne Olga Vea/Skogtrollet forlag

Isbn: 978-82-93355-27-4 

Andre utgave

Sorte vinger vil stige over de fallende tårn

og ild og vann møtes ved portene

Det hvisker en stemme i den døende vind

en røst av kulde og natt

for slutten, slutten er nær

De siste av ildens barn vil bryte fri

og fjellene falle og formes på ny

Det er slutten på alt som er og har vært

men fra de døende glør av det som var et land

vil nye makter vokse frem

For slutten, slutten er nær.

Og dommen vil favne hver sjel.

Seeren Anhmar fortalte en gang sine sønner 

at før dragene igjen kan vende tilbake til landene

vil nye dragemestre bli født og de vil alle bære et hellig merke

de vil samle kreftene

de vil gjenskape det som var glemt

I dem vil dragemestrene leve på ny

og en vil herske i all tid

Kontinentet Zhandoria:

Kontinentet Zhandoria var en gang i tiden en del av et mye større område, i nord ligger Hietlai og i sør Ardot. Begge disse landområdene var en gang en del av denne enorme landmassen. 
Kontinentene drev fra hverandre på grunn av voldsomme naturkatastrofer som endte en hel tidsalder og mye ble endret både geografiske og rent praktisk. 
I Hietlai styres folket av et råd av kloke, de har en stridshøvding som er deres øverste ledende mann i strid. 
Ardot er underlagt Zhandoria, dets kultur er lang og rik og bare katastrofen gjorde det mulig for de nordfra å underkaste seg folket der. Opprør og uro er normalt, de liker ikke sine okkupanter men Zhandoria er avhengig av handelen med Ardot. 
Zhandoria er oppdelt i flere riker med underliggende delområder og lydriker hvor de har en egen hersker som igjen står under landets øverste leder.  

Rikene er : Nierez,longil;Arzam;Dheesa;Bheki;Altarab; Felderi; Zetir og Unlan.  

Zhandorias hovedstad er byen Zhymorne som ligger i Ar-Bheki regionen av Bheki, byen er gammel og ærverdig og rommer mye historie men dens prakt falmer som alt annet i rikene. 

Rikene er styrt av kongehus med varierende hell og makt, i Zhandoria var det fra gammelt av seks adelsslekter som satt med mest makt, nå er deres makt blitt svekket, de er utvannet og spredt i et utall underslekter med sine egne vasaller og tilhengere og selv ikke slektene selv har oversikten over hvem som skylder dem lojalitet eller ei. Slektene krangler fremdeles seg i mellom om gammel makt og ære og i det skjulte foregår det et maktspill hvis intriger kan bli både blodige og brutale. 

De seks slektene er i det store og det hele spredt over hele kontinentet men holder gjerne ekstra mye makt i visse områder. 

Darasher: Denne ætten er den mest ubredte, med mange underfamilier og stor rikdom, de var en gang mektige krigere men deres innflytelse har falmet mye. De er svært ærekjære og svært sta, for dem handler alt om å gjenopprette fortidens tapte makt og storhet. Deres motto er: Glem aldri hva vi var! Deres merke er et dragehode. 
Darasher har mest makt i Bheki, Darazzen og Ibar men de har lange armer og har stor innflytelse på andre hus også, gjerne ved hjelp av trusler, korrupsjon og mord.

Ranclin: Ranclin ætten er kjent for å like pomp og prakt men de kan også være forbausende nøktern, de tenker før de handler og er kjent for å være utmerkede renkesmeder. De har stor utbredelse men skryter lite av slekten og er kjent for å være stri, også mot sine egne. Deres motto er: Ære, stolthet, styrke. Deres merke er en steilende hest. 
De har mest makt i Or-Altarab,Longaria, Rooz og ytterst ved kysten i Coluria 

Arcan: Den mest dystre og innesluttede av ættene, ikke særlig utbredt men de har stor makt i viktige områder og de er kjent for å kunne bli svært grådige og gjerrige. Deres merke er en hodeskalle og deres motto er : Døden vinner alltid.  

De har mest innflytelse i Tholir,Ni-arzam og Cerna. Dette betyr at de kan kontrollere mye av handelen mellom øst og vest. 

Macallif: Denne ætten var i gamle dager kjent for å ty til trolldom, de avlet mange store magikere og hadde enorm innflytelse men dessverre hadde de en slem tendens tl å gifte seg innad i egen slekt og dette førte til en del uheldige hendelser. De har fremdeles ord på seg for å være upålitelige og farlige og for å kunne spre galskap blant andre. Macallif er lite spredt, de holder seg til sine egne og har noe makt i Ar-Altarab, Solamida og Ebanar men de deler mye av den innflytelsen med de andre ættene og er kjent for å tenke kortsiktig og på lite annet enn øyeblikkelig vinning. Deres merke er en griff og deres motto er ; Ved klo og stål vil vi herske.  

Ohdrasar: En av de mest utbredte ættene ved siden av Darasher, de er kjent for å være store og sterke men lite vakre med noen unntak, de er durabelige krigere men mest interessert i handel og slikt og de har mange underfamilier som har lite eller ingen makt. Ohdrasar er kjent for å ville beholde makten innad i familien og de godtar ikke at deres egne går i mot ættens vilje. De regner seg gjerne som de edleste av ættene siden de sjelden deltok i de blodige slagene om makt som sto etter katastrofen, sannheten er at de bare er mere tålmodige enn de andre og de er mestre i å manipulere og sette folk opp mot hverandre. Der er det bare visse familier innen Darasher ætten som slår dem. Ohdrasar har mest innflytelse og makt i Felderi og Unlan, de holder seg stort sett i øst og har lite interesse av hva som skjer vest for Bheki-bukta. Deres motto er : Vi får alltid vårt og deres merke er et villsvinhode. 

Nurmadag.: Den minste av ættene og den svakeste, Nurmadag har bare fem seks familier igjen og regnes ikke lenger som en slekt av betydning. En gang i tiden var de ledende innen handel men nå sliter de med å opprettholde det monopolet de hadde. De har kun tilhold i Zetir og ingen anser dem som en maktfaktor. De har en viss innflytelse i og med at de driver skipsfart og frakter varer til og fra Ardot, de er svært rike men viser det ikke og lever ganske nøkternt. Slektens overhode lever som en Zetirer selv om ætten opprinnelig er fra området rundt Tholir bukta. De prøver å holde handel i gang ved å sende skip gjennom stredet mellom Zhandoria og Hietlai og deres leder har inngått en avtale med de mer stridige viking aktige Hietlaianerne om at hans skip skal få passere uhindret. 
Deres merke er en stor ål tvinnet rundt en skipsmast og deres motto er : Havet gir, vi tar! 

De har innflytelse langs kystene og i Zetir men mange slekter ville slite uten deres flåte av handelsfartøyer. 

Prolog

Hun lå sammenkrøpet på den tykke matten av råtten halm og sitt eget avgnagde hår, en gang hadde hun vært kledd i en vakker kjole men den var tæret bort, nå var hun naken og den hvite huden skinte svakt i mørket i cellen. Hun rørte seg ikke, en kunne tro at hun var død om en ikke så nøye etter. Det var bekmørkt der, ingen vinduer slapp lys inn og døra var blitt murt igjen og glemt av alle andre enn noen få for mange lange år siden. Så lenge var det siden hun ble fanget der at hun ikke lenger kunne telle årene annet enn i århundrer. Hun hadde vært ilden, døden, den mektigste og villeste av dem alle. Meyret den sorte var navnet hun bar den gangen og et stolt navn hadde det vært. Nå var det kun aske tilbake av hva hun engang var.

Hun skalv svakt, knærne lå trukket opp mot brystet og kulden rev i henne men greide ikke drepe, selv om hun ønsket at den eller sommerens stekende varme skulle ende denne forferdelige fortapelsen. Alt hun nå gjorde var å eksistere, og den eksistensen var en ren tortur for den som en gang hadde himmelen som lekeplass. Hun hadde vært for stolt, for overlegen og sikker på at ingen kunne overgå hennes makt, så feil hun hadde tatt og så dypt hun hadde falt. I tider langt borte hadde hennes ætt vært sterke og mange og de bandt ætter blant menneskene til seg som tjenere og brikker i de spill de moret seg med. Men brikkene hadde snudd spillet, ingen hadde forutsett det. Hun hadde oppsøkt et hus som ønsket å bli hennes allierte i kampen mot et annet rike, og hun hadde trodd på løftene de gav. Hun tok menneskeskikkelse for å kunne forhandle med dem på mer sivilisert vis og møtte dem ansikt til ansikt. Og hun ble lurt.

De forgiftet henne og hun våknet i denne cellen, bundet og fanget som et dyr. Magi hindret henne i å bruke kreftene sine, bant henne til stedet og deres makt og hennes vrede hadde vært uten ende, så også hennes desperasjon over å ikke kunne bryte fri. De kom til cellen, hånte henne og pinte henne, ville ha henne til å sverge troskap til deres ætt. De ville gjøre henne til et redskap for deres makthunger og arroganse men hun nektet. Sinnet brant i henne som lava, dødelige våget å gjøre dette mot henne, en av den sanne ilds folk? De måtte være gale. Ingen visste hva og hvem hun var blant vokterne i denne fangekjelleren, hun kunne ikke snakke når ikke hennes plageånder var der. Og vokterne så bare en vakker kvinne, hjelpeløs og i deres makt. Hun så forakten i øynene deres, den ondsinnede lysten og hun følte dem holde henne nede og ta med makt det ingen hadde rett til å ta. Hatet holdt henne i livet men skammen brant like hett. Mer ydmyket kunne hun ikke bli.

Tiden gikk, vokterne ble gamle og nye tok deres plass men hun nektet å bøye seg, nektet å knekke. Hun slikket fukten av veggene og åt mus og rotter som pilte forbi i mørket, ilden i hjertet nærte henne mest. Så ble døren murt igjen, ingen visste at hun var der annet enn slekten som holdt henne fanget, og hun tilbrakte mer og mer tid i dvale. I drømmene var hun ennå fri, i drømmene sine kunne hun hevne seg og søke rettferd. Og i drømmene så hun hvordan århundrene sakte ble slutten på hennes folk. Til slutt var hun den eneste tilbake, hun kalte på dem fra sitt eget sinn og fant ingen svar lenger. Sorgen og fortvilelsen begynte å tære på den sterke sjelen, hun fryktet at hun var glemt av alt og alle. Hennes plageånder var tålmodige, veldig tålmodige. Generasjoner ble født og døde og de ventet fremdeles, ventet på at hun skulle knekke sammen, gå med på å bli deres slave. En hund som krøp under sin herres pisk. Hun visste hva som ville skje nå om de viste henne frem, den siste av dem alle. Denne ætten ville bli mektigere enn noen annen, ville ta all makt.

Ilden i henne brant sakte ut, selv ikke hatet varer evig. Stillheten var slik en tung byrde å bære og ensomheten enda verre. Hun hadde sverget å drepe dem alle, nå ville hun ønsket selv vokterne velkommen tilbake, bare for å høre en stemme, se et ansikt., Hun tryglet skjebnen om å vise en barmhjertighet hun selv aldri ville vist, men visste at bønnen var nytteløs. Snart ville hun bukke under og knele for dem og det var bitrere enn døden for henne. Hun skalv igjen og trakk matten av sammenfiltret hår over seg, bare i drømmenes verden fant hun trøst og styrke, bare der fantes håp.

År 1223 

Tronbyen Arata i lydriket Orenford under  Solemida.

Mannen på den vesle balkongen trakk kappen lengre frem over hodet, regnet falt tungt over ham og han så opp med et hardt uttrykk i ansiktet. Himmelen gråt, det passet egentlig situasjonen perfekt. Der han sto kunne han se hele torget under seg, folkemengden var enorm og han hørte støyen fra den meget godt. Han skar en grimase, kjente at han egentlig ikke ville være der, men han følte også at han måtte. At det var hans plikt på et vis. Ingen der nede kunne se ham, tårnet var lagd slik at en kunne betrakte folk uten selv å bli observert. Det passet ekstra godt denne dagen. Bak ham var en liten dør som ledet inn til et ganske stort men enkelt rom, han hørte bevegelser der inne men visste at han ville forbli alene der ute. Været var ikke eneste årsaken.

Torget under ham var stort, det var hele byens storstue og han hadde aldri sett den så full noen gang, det var folk så å si overalt. Mange hang ut av vinduene og noen satt til og med på taket av de lavere bygningene, han skar en stygg grimase. Henrettelser var underholdning der men dette var uansett ikke hverdagskost. Han lukket øynene et kort øyeblikk, tvang tilbake flommen av følelser. Han kunne ikke la dem styre seg, hadde han vært en vanlig mann kunne han ha tilgitt, som landets konge var det ikke et privilegium han hadde. Regnet fikk vannet til å renne over huden, han var gjennomvåt men brydde seg ikke om det. Om han felte tårer var det bare han selv som så det. Han undret seg over hvilken følelse som var sterkeste der og da, var det sinne? Eller såret stolthet? Skuffelse? Han la hendene på kanten av balkongen, den kalde steinen hjalp ham med å fokusere, han svelget og så ned på folkemengden igjen. Kjente de sannheten? Ville det gjort noe til eller fra? Han var deres elskede og høyt respekterte hersker og hun hadde ikke bare forrådt ham, men landet og dermed også folket. Han følte vreden fra forsamlingen som noe tungt i luften.

Han måtte smile bistert, de hadde vært nesten like mange der for halvannet år siden også, da hadde de jublet for hans bryllup og kroning. Det hadde vært en storslagen dag, hans første som landets hersker og hans første dag som gift mann. Han så fort bakover mot døra, hun ville neppe komme frem for å se, Zhera var en kald kvinne men så kald at hun ville se sin halvsøster henrettes var hun ikke. Regnet var som kalde kjærtegn mot huden, renere og ærligere enn hennes hadde vært. Og han hadde vært for forblindet av henne til å se sannheten, bare tilfeldigheter hadde avslørt komplottet som ville vært slutten på hans ætts tid på tronen. Han smilte, et kaldt grin som var styggere enn han var klar over. De var tålmodige de som traktet etter makten, hvorfor gå til krig eller myrde noen av kongelig blod når de like lett kunne plassere en av sine egne på tronen i løpet av et par tiår? Og de hadde nesten lykkes også.

Han husket ennå dagen da hans far hadde kunngjort for ham at en allianse var formet med naboriket i nord og at den alliansen ville bli gyldig når han giftet seg med ikke bare en, men to av kong Efrims døtre. Det var ikke uvanlig med flere hustruer i de mange adelshusene der i sør vest men han hadde steilet ved tanken i begynnelsen. Allikevel hadde han vært en lydig sønn som alltid før og fulgt sin fars ordre. Han visste utmerket godt hvor skrøpelig den gamle var blitt, når bryllupet var et faktum ville han også ta plassen på tronen, det var farens ønske og ikke et han ville nekte å oppfylle. Det var hans skjebne og han var så alt for klar over det. For ham var det ingen valg, ingen frihet. Kronen som var blitt plassert på pannen hans kunne like gjerne vært en fotlenke med en stålkule.

Han sukket, stirret ut over byens grå tak, noen duer fløy rundt i forvirring over alt oppstyret. En ravn skrek hest fra et av de andre tårnene på byborgen, noen hunder gjødde og han hørte hester vrinske fra borgens stall. Antagelig gjorde ridderne seg klare til eskorten. 

Han hadde ikke sett sine to forlovede før bryllupet, og da han så dem for første gang ble han overrasket. Han visste at de bare var halvsøstre, at Inez var yngst og datter av en av Efrims konkubiner mens Zhera var ektefødt datter av dronning Idra og tre år eldre, men de var så forskjellige som om de overhodet ikke var i slekt.

Inez var vakker, en blond og blåøyd liten yndig skapning som virket tvers igjennom uskyldig og naiv og han hadde følt en intens trang til å beskytte og ta vare på henne med en eneste gang. Nå visste han at hun var klar over den effekten hun hadde på menn, og at hun hadde manipulert og lekt med ham på samme måte som en dyktig musiker bruker et instrument. Hun hadde båret en maske hele tiden og det masken skjulte var hinsides heslig. Han hadde smeltet for sjarmen hennes, blitt overbevist om at hun var akkurat det hun utgav seg for å være, en totalt uskyldsren liten engel som aldri ville gjøre noe annet enn det han ønsket hun skulle gjøre. Han hørte at Zhera flyttet på stolen sin inne bak døra, hun var den han hadde mislikt av dem. Det var ironisk å tenke på men hun var et bedre dronningemne. Han så det nå. 

Hun var mørk og høy, en slank og sterk kvinne med et litt stridig gemytt og en sterk pasjon for å gjøre ting på sin egen måte. Hun hadde sjokkert ham med sin forkjærlighet for blodig jakt og sport, med sin mangel på kvinnelig dannelse og finfølelse og hun hadde latt ham ta uskylden hennes på samme lidenskapsløse måte som alt annet hun fant seg i. Det var nesten bare som en jobb som måtte gjøres og hun hadde ikke røpet noen følelser i det hele tatt. Men han hadde ingen grunn til å tvile på at nettopp hun hadde vært jomfru, Inez hadde meget passende for henne fått panikk i det avgjørende øyeblikket og han hadde i forfjamselsen og opphisselsen ikke greid å skjønne at han ikke var den første allikevel. Hun hadde spilt og spilt vel, hadde hun satset på å bli skuespiller kunne hun nådd langt.

Han sukket og nevene strammet seg om balkongkanten, hvordan kunne det ha seg at han hadde vært så naiv? Han husket hva hans mor hadde sagt til ham ved en anledning, at han var en god mann, for god til å bli en dyktig hersker. Han så bare lyset i menneskene, og overså mørket. Og den egenskapen hadde ført til dette, til at folk med hunger for makt og rikdom og en stor grad av tålmodighet utnyttet det til sin fordel. Han skulle aldri la det skje igjen, heretter skulle han sjekke og dobbeltsjekke enhver person i sin omgangskrets. Men han hadde aldri trodd at dette heller beskjedne riket skulle friste noen så sterkt at de gikk til slike bestrebelser for å sikre seg makten. Han far hadde sagt at verden var som en trådvase, og i hver løs ende satt det noen og prøvde å trekke til seg mest mulig og slik ble det hele en uløselig knute der alle prøvde å stenge for hverandre og få mest mulig selv. Adelshus kjempet mot adelshus, kongedømmer mot kongedømmer og triksene var både skitne og til tider blodige. Men et slikt knep hadde han aldri hørt om noen gang, det måtte være første gang det ble brukt.

Det strammet seg i strupen og han tvang tilbake et gisp, ville ikke røpe for Zhera hvor opprørt han var. Han måtte være konge først og fremst nå, mann i andre rekke. Det hadde ikke vært noen utvei, lovene var klare, og uansett hvor villedet og naiv hun eventuelt hadde vært, hun hadde visst at det var galt. Og hun hadde hatt sin lojalitet på feil sted hele tiden. Han skiftet vekten og så ned på torget igjen, folkemengden var så tettpakket at slottsgarden hadde blitt kalt inn og ryddet unna et område rundt skafottet. Noen soldater gikk også rundt og så til at ingen ble tråkket ned i trengselen. Det måtte være flere tusen som hadde møtt frem, nesten hele landets befolkning. Han burde føle seg smigret over at så mange ville vise sin avsky for det hun hadde gjort. Zhera nynnet lavt inne fra rommet, han visste at hun satt og vugget deres nyfødte datter Alebha og han fikk en kald følelse i brystet ved tanken på det de hadde funnet ut. Inez hadde hatt ordre om å drepe Zheras barn hadde det vært en gutt, og hun hadde så avgjort vært i stand til å gjøre det også, på en slik måte at ingen ville fattet mistanke. Den vakre hammen hadde skjult et beist, en vederstyggelighet som smilte søtt mens den skar strupen over på deg. Han gyste, visste at i det minste datteren var trygg nå og han følte at ømheten for det vesle nurket truet med å overvelde ham. Hun var hans, ingen tvil om det. Hun var så lik ham at folk nesten ble fra seg av undring.

Inez ville ha drept alle som kom i veien for planene hun var en del av, han tvilte ikke et sekund på det. Og han hadde vært glad i henne! Det var faktisk godt mulig at han hadde elsket henne på et vis, for de første månedene de var gift husket han som en endeløs solskinnsdag med bare glede og fryd. Han bet seg i underleppa, kjente seg skamfull. Han hadde ignorert Zhera, han visste det nå. Hun kunne ha krevd skilsmisse om hun hadde ønsket det men ordet hadde aldri vært i hennes munn. Hun hadde funnet seg i å leve en skyggetilværelse bak sin søster og han ønsket mer enn noe annet å betale tilbake litt av den gjelden han syntes han hadde til henne. Hun var kanskje hard og temmelig bister til tider men hun var ærlig. Hun hadde aldri løyet for ham, aldri gitt seg ut for å være noe annet enn det hun var og han satte pris på det. Enda mer nå, som han visste hva alternativet kunne være. Og hun var lojal, fanatisk lojal mot de hun så på som sine. Han kunne ikke bedt om en bedre hustru enn henne, det var synd han innså det for sent.

Portene mot borggården begynte å bevege seg, det lød et sus gjennom forsamlingen og de to store hestene som trakk porten fikk nesten ikke plass til å gjøre jobben sin. Stallkarene som ledet dem måtte slå folk unna med pisken for å komme frem. Han lukket øynene igjen og så for seg ansiktet hennes, så søtt og så yndig med skinnende blå øyne. Hvordan kunne skjønnhet skjule slik ondskap? Han forbannet og velsignet den dagen de tok den spionen, han kunne ha levd lykkelig ennå, i uvitenhet. Og hans ætt ville ha blitt skjøvet bort fra tronen av en bastard, et barn som ville sluppet en annen ætt inn i rikets kongehus. Nei, det hadde vært godt det som skjedde, selv om det var vondt. Han tenkte på det en av hans fars venner pleide å si, det er bedre å rive pilen ut med en gang enn å vente for lenge, for da sprer det bare forråtnelse og død. Hun kunne så avgjort ha spredt mye forråtnelse, og død også i store doser. Men nå rev han pilen i sitt kjød ut med et rykk og ignorerte smerten det skapte. Det var en renselse.

Porten var åpen og to svartkledde menn kom leiende med et elendig gammelt øk av et muldyr, det haltet og var møllspist og så gammelt at det snaut greide røre seg. Men det var et passende ridedyr for den siste reisen til en dødsdømt dronning, og ingen ville risikere et mer verdifullt dyr om hun skulle finne på å bruke trolldom. Bøddelen gikk foran, folkemengden delte seg helt automatisk, trakk seg tilbake som om den hettekledde spredte selve pesten. De vågde ikke si noe før han var forbi, da brast det for mengden. Det lød et kollektivt brøl, ukvemsord og banning fylte luften og han måtte se bort et øyeblikk. Blodtørsten der nede skremte ham, raseriet også. Det fylte luften som spenningen før en tordenstorm. De to mennene leide øket sakte fremover, kvinnen satt baklengs på dyret, bundet stramt og kledd bare i et fillete linnet. Hun var skamklippet og lignet egentlig mest på et barn som har fått real juling, skikkelsen var velegnet til å skape medfølelse og enda til sympati men folket visste. De ville aldri la hennes utseende narre dem til å tro at hun var noe annet enn det hun var. Ropene økte i styrke.”Hore! Forræder! Tispe!”

Egg og råtne grønnsaker fløy gjennom lufta, noe av det traff de to som leide muldyret også men de fortrakk ikke en mine. Det var vanskelig å sikte ordentlig i en slik trengsel.

Den vesle prosesjonen seg sakte opp mot skafottet, folkemengden var over seg av sinne og han kunne så vidt høre at hun skrek et eller annet. Antagelig prøvde hun å bedyre sin uskyld men det var ikke lenger noen som hørte. Hestemøkk og innholdet av nattpotter regnet formelig over den dømte. Han svelget hardt, han hadde aldri trodd at han skulle få en slik oppgave i sitt liv, at han skulle dømme sin egen hustru til døden for forræderi. Han hadde aldri likt slike oppgaver men det var ingen vei utenom, han var en konge nå så han måtte vise seg som en konge også, og bevise at han faktisk var hard nok til å kvitte seg med rikets fiender. Om han hadde vært bløt før måtte det ende nå.

De var fremme, de to svartkledde rev henne ned av muldyret og halte henne etter seg opp på skafottet, han kunne se at hun sparket og strittet i mot, soldatene som sto rundt skafottet hadde en hard jobb med å holde folk på avstand. En prest steg frem og prøvde å snakke til kvinnen men hun bare skrek og svor og det var tydelig at presten fant det ganske så provoserende. Han bare ristet på hodet og trådte tilbake. Befolkningen kokte nå, ropene gjallet mellom veggene og ridderne som sto plassert  i porten hadde vansker med å styre de skremte hestene sine.

Han snudde seg, ville ikke se resten. Han visste hva som skulle skje og trengte ikke detaljene. De to bandt henne ned så hun ble sittende på kne med armene bak på ryggen. Bøddelen trakk et sort bind over øynene på henne og han kunne hørte at forsamlingen ble tause, det ble en merkelig stillhet over plassen nå. Presten leste en kort bønn og nikket bare taust til bøddelen som trakk frem sverdet som hadde vært skjult i halmen på skafottet. Det var et meget godt sverd, velbalansert og så skarpt at det ville kløvet et fallende hår, og denne bøddelen var en mester i sitt fag. Kongen hadde fått ham brakt dit fra et av naborikene og betalte ti ganger vanlig takst for tjenesten. Han holdt blikket stivt i veggen, hørte sine egne hjerteslag hamre i brystet. Han kunne ha tilgitt henne, kunne i det minste ha forstøtt henne og plassert henne i husarrest et eller annet sted. Men han måtte vise seg sterk, måtte vise hva som skjedde med fiender. Hun skrek et eller annet usammenhengende og hysterisk og så gikk et et unisont gisp gjennom folkemengden som så ble erstattet med et triumferende brøl. Han løftet hodet og så opp på de grå skyene, regnet skylte over ansiktet hans og han trakk pusten hardt et par ganger. Bøddelen løftet det avhugde hodet og viste det til mengden, soldater halte frem en kiste og før sola sank ville hun være begravd i en anonym grav på stedets gravplass for de fattige og utstøtte. Bøddelen løftet sverdet.”Leve kong Sverkar, Leve Dronning Zhera, Leve prinsesse Alebha!”

Folkemassen svarte, gjentok ordene igjen og igjen og han kvalte et gys av motvilje og gikk inn igjen. Det var over, på nesten alle vis.

Zhera satt ved vuggen, blikket var senket og hun var blek. Det var strimer etter tårer nedover de høye kinnene og hun var faktisk svært vakker der hun satt, han hadde ikke innsett det før. Hun hadde blitt formørket av sin søsters strålende skjønnhet, men nå ville hun få sin plass ved hans side, der hun rettelig hørte hjemme. Han bare nikket kort til henne og hun svelget krampaktig.”Døde... døde hun verdig?”

Stemmen hennes var hes og han ristet på hodet.”Nei, med en ed på leppene vil jeg tro.”

Hun rugget vugga nesten krampaktig.”Så likt henne, så likt den hun egentlig var. Vi kjente henne virkelig aldri gjorde vi vel?”

Det var noe ynkelig i røsten hennes og han la handa varsomt på skulderen hennes.”Nei min kjære, vi kjente henne aldri.”

Han sukket og forlot rommet, gikk ned noen trapper der det sto flere tjenere samlet. En eldre gråhåret mann trådte frem og knelte fort.”Herre konge, vi er klare.”

Sverkar nikket sakte, det var noe merkelig trist i blikket hans.”Det er godt, jeg skulle gitt alt for at dette var annerledes men slik må det bare bli.”

Mannen smilte medfølende.”Vil du se ham før vi reiser?”

Kongen ristet på hodet.”Nei, bare dra. Finn et godt sted der han blir oppdratt til et ordentlig menneske med et ærlig yrke, men sørg for at ingen vet hvem han egentlig er. Aller minst ham selv.” Mannen slo seg over brystet som tegn på at ordren var forstått, så gikk følget ut og etterlot kongen der alene. Han hadde ikke gledet seg over sin dronnings henrettelse, dette gledet han seg enda mindre over. Så stolt han hadde vært da gutten ble født, så inderlig glad og lettet over at en arving allerede var sikret. Men tvilen hadde vært der allerede da, han innså det nå. Hadde han ikke i sitt stille sinn undret seg over de mørke fargene, den litt fremmede profilen? Og ryktene hadde fort begynt å gå, og de hadde vært sanne. Dronning Inez hadde alt vært med barn da hun giftet seg med Sverkar, hun hadde latt en mann av en konkurrerende ætt får det kongen skulle hatt bare dager før bryllupet, alt for å få en sønn som kunne kreve tronen for sin egentlige fars hus senere. Hun hadde nesten lykkes.

Hovslag hørtes mens mennene red bort og kongen lente seg tungt mot veggen, barnet var uskyldig. Det hadde aldri bedt om å bli unnfanget slik, som del av et komplott. Men det var en bastard, og måtte bort. Den ondskapsfulle planen skulle aldri fullbyrdes. Mennene hans ville få gutten plassert hos gode mennesker som ville gi ham et greit liv, men han ville aldri få vite sannheten om sitt opphav. Og kanskje var det like bra, med en slik mor kunne bare gudene vite hva slags konge han ville blitt. Sverkar rettet seg opp, tok seg synlig sammen. Han fikk gå opp igjen og trøste sin gjenværende hustru som best han kunne og heretter ha øyne og ører overalt så noe slikt aldri mer kunne skje. Det var en hellig ed og en han aktet å holde til sin død.

Midar

År 1246.

 Byen Zhymorne i området Ar-Bheki, riket Bheki.

Sjokket hadde fått ham til å fryse til, han bare sto der som en annen statue med øynene vidåpne og munnen på vidt gap i et rop som aldri kom. Lyset som strømmet mot ham var så skarpt at han ville løfte hendene for å beskytte øynene men det gikk ikke, for hendene hans satt fast. Den ene holdt ennå rundt den usalige gjenstanden, den som hadde lokket ham dit. En felle, det var en felle! Hjernen prøvde å trekke riktige konklusjoner, gjøre de riktige valg men for en gangs skyld sviktet den ham totalt. Hvordan i alle guders navn hadde dette skjedd? Han skimtet menn i det skarpe lyset, og armbrøster som alle var rettet nøye mot ham. Å prøve å slåss seg ut var idioti, han måtte bare stole på sine talegaver, og flaksen som alltid pleide å stå ham bi.

Han forbannet gudene som lurte ham til å ta den fremmedkarens tilbud, hadde ikke mannen virket suspekt? Hadde ikke alle instinkter han hadde advart ham? Men han trengte pengene, han trengte dem desperat og lønna hadde vært sjokkerende høy. Kanskje den i det minste burde ha advart ham men han var kjent som en av de beste, og mannen virket rimelig sikker i sin sak. Historien han kom med var også tilforlatelig og alle kjente til de intrigene og maktkampen som foregikk mellom de ulike husene der i landet. De aller fleste var enten slektninger av huset Darasher eller deres vasaller men det hindret dem ikke i å slåss mot hverandre som en flokk rabide hunder. Den sterkeste greide seg og den sterkeste vant, slik var det bare der i landet. De svake eide ingen sjanse, de bukket under og navnene deres ble glemt.  

Han burde skjønt det, vel hadde mannen advart ham om at det ville være feller på veien men dette hadde vært verre enn noe han hadde gjort hittil. Fellene hadde vært utspekulert, livsfarlige og utrolig dyktig satt opp, hadde han ikke vært så dyktig som han var ville han vært død nå. Og når han tenkte over det, flere av de andre dyktige tyvene i byen hadde forsvunnet i det siste, noen av dem aldeles sporløst. Han trodde han begynte å skjønne hva som skjedde nå, hvor de hadde havnet. Antagelig hadde de også blitt fristet av den lille mannen med den dystre historien og den velfylte pengepungen. Der i byen var det å være tyv for et ærlig yrke å regne sammenlignet med mye annet, og en god tyv var etterspurt. Det ble sagt at det neppe fantes noe av verdi der i byen som ikke hadde byttet hender på uærlig vis minst tre ganger. Og fellene hadde vært dyre også, vel var den juvelen verdt en bråte penger men så mye? Han hadde vært tyv i over ti år og aldri hadde han sett noe så forseggjort.

Lysene ble dempet, han blunket krampaktig og prøvde å fokusere, armbrøstskytterne siktet fremdeles på ham, og han hang fast til juvelen på pidestallen som om den var dekket med lynlim. Brått hørte han klapping, en ganske kort og kraftig figur kom til syne bak mennene men han kunne ikke se detaljer ennå, bare en mørk siluet.”Bravo, endelig en mann som klarte å passere fellene mine.”

Mannen som snakket gav et tegn til skytterne som senket våpnene og brått fikk tyven hendene fri igjen, han slapp juvelen som om den stakk ham.”Jeg må si at jeg var engstelig et par ganger, men jammen klarte du det. Som den første av mange.” 

Tyven blunket og fikk fokusert, prøvde å fremstå som rolig men hjertet banket som besatt og han svettet som et dyr. Hva var det som foregikk her?

Mannen gikk selvsikkert fremover enda noen skritt, han var ganske riktig svært kort og korpulent, kledd i en vakker drakt av mørkeblå silke og dyre støvler. Håret var oljet og festet i en flette og det korte skjegget var velpleid og elegant beskåret. Men det greide ikke å skjule det litt kalde glimtet i blikket eller inntrykket av grådighet og hensynsløshet.”Ja jeg ville ha den aller beste, og jeg vil si at jeg har funnet den riktige nå”

Tyven svelget kort.”Arathin, og Dilar, de har vært her?”

 Mannen nikket med et svakt glis.”Ja, og de møtte sin skjebne allerede ved fallgruva, et par kom faktisk så langt som til selvskuddene men du er den eneste som har kommet helt frem. Igjen, bravo!” 

Tyven så bare avventende på mannen som smilte igjen, et ganske så kaldt smil.”Hva er det du vil?”

Mannen så liksom likegyldig ned på de velmanikyrerte neglene sine.”Det er vel ganske så åpenbart? Jeg ønsket den beste tyven i Zhymorne, og det har jeg nå fått.”

Tyven så litt perpleks men også rasende på mannen som beholdt det litt overlegne uttrykket.”Og derfor har flere gode menn dødd?”

Mannen nikket kaldt, det var noe beregnende i øynene som gav den unge tyven frysninger nedover ryggen.”De var et nødvendig offer, de strakk ikke til. Men du min venn, du klarte det ingen før deg har klart, og for det kan belønningen bli meget stor.”

Tyven så smalt på den rike mannen som gikk rundt og virket temmelig rolig ved tanke på at han nesten hadde blitt ranet. Antagelig var juvelen bare av glass. 

“Hva mener du med det?”

Mannen snudde seg rundt sakte, han så litt ut som en slange som har fått øye på en skadd mus. 

“Med det mener jeg at jeg har et jobb tilbud til deg. Et du vil være dum om du avslår.”

Tyven sukket, han prøvde å tenke seg en vei bort fra dette.”Og med det mener du?”

Mannen slo ut med hendene, så nesten munter ut.”Med det mener jeg at om du sier nei overleverer jeg deg til magistraten her i byen, jeg vet at du er ettersøkt for minst fem dusin innbrudd og at flere her i byen mer enn gjerne ser deg dingle. Ja mange vil betale tauet fra egen lomme om de må.”

Mannen ristet litt på hodet som om han var litt oppgitt over disse individene.

“Et godt talent er sjeldent min venn, og et som ditt mer enn sjeldent, det er unikt. Nettopp derfor ønsket jeg å teste deg ut for det du skal stjele for meg er både verdifullt og vanskelig å ta.”

Tyven svelget krampaktig. Vanskeligere enn dette? Han hadde noen ekle følelser i bakhodet nå.”Hvordan kan du vite at jeg er den rette?”

Han tvang stemmen til å være rolig og avslappet. Mannen smilte med hodet på skakke, han så nesten sjarmerende ut et øyeblikk, som en snill onkel som bare vil en godt. Tyven lot seg ikke lure, denne mannen hadde et rykte som var beksvart, og det skal noe til i en by der de aller fleste av overklassen hadde et rykte mer frynsete enn et gammelt sjal. 

 “Jeg vet at du er den rette. Du er Midar av Ar-Bheki, funnet etterlatt på døra til søster Dhuliba av Dheesa sitt barnehjem som ganske liten. Du vokste opp og skulle bli smed men etter å ha blitt adoptert av en mann som døde i pesten havnet du som lærling hos tyven kjent som langfinger Godric, og du viste deg å være den beste lærling noen mester kan be om. Du jobbet sammen med Johru av Solemida, ja faktisk var dere nesten som brødre. Da han døde i et skal vi si, mislykket oppdrag for lorden av indre Bhekrit begynte du for deg selv, og det har du gjort siden. Tar jeg feil?”

Midar ristet nølende på hodet og mannen smilte blidt.”Se der, jeg tar ikke feil, jeg er en god kjenner av folk. Og jeg liker deg Midar, ja jeg gjør virkelig det. Ryktet ditt er ganske så imponerende. De sier at du kan forsere alle feller, at ingenting vipper deg av pinnen, at du kan stjele gullplombene ut av kjeften på en sovende dverg uten at han våkner og at du ville solgt din egen mor, om hun var i live, for en kobberslant. Jeg kan forstå slikt, det er en god egenskap.”

Midar smilte smalt, han prøvde ikke slå på sjarmen som ellers kunne vippe folk av pinnen, her nyttet ikke det.”Jeg er glad du ser slik på det, hva er det du vil at jeg skal stjele for deg?”

Mannen slo ut med armene.”Rett på sak, så utrolig ventet og velkomment.”

Han gav tegn til skytterne som trakk seg tilbake gjennom en dør i det rommet som hadde åpenbart seg da ene veggen bare sank rett ned gjennom golvet. Det var et luksuriøst rom med fine møbler verdt mange årslønner for en vanlig arbeider og en skjønnhet en måtte til et palass for å finne maken til. Mannen gikk bort til et lite bord, tok frem en karaffel med noe som måtte være vin og fylte i to begre.”Her, drikk på din suksess, det er deg vel unt.”

Mannen tok en dyp slurk selv, nesten demonstrativt for å vise at vinen ikke var forgiftet og Midar snuste varsomt. Det var dyr vin, finere enn noen han hadde smakt noen gang. Kanskje dette kunne bli et innbringende oppdrag tross alt? Han drakk med andakt og mannen satte sitt beger fra seg, han gav tegn til at Midar kunne sette seg og han gjorde det litt nølende, han stolte slettes ikke på denne karen og hans hensikter men måtte bare spille med. Mannen tørket seg diskret rundt munnen og fikk et fjernt uttrykk i blikket.”Det du skal stjele for meg er meg ytterst kjært, og det har blitt stjålet fra meg for mange år siden. Men her er det ting du må være klar over, du kan ikke fortelle om dette til noen, ikke til en levende sjel. Og du må følge mine instrukser til punkt og prikke, ellers går det galt, forstått?”

Midar nikket og så litt tvilende ut men mannen fortsatte.”Det vil være ytterst farlig å stjele dette jeg savner for svært mektige folk vil bli mildt sagt rasende om de finner det ut, og det vil være vanskelig for veien er spekket med vanskeligheter.”

Midar dreide glasset mellom fingrene.”Feller?”

Mannen ristet på hodet.”Nei, bare svært vanskelig ankomst kan en si. Det må ikke bli oppdaget for tidlig.”

Midar så smalt på mannen som stirret i veggen med en tenksom mine, det var noe begjærlig i blikket som gav tyven litt bange anelser.”Men hva er det da? En skatt?”

Mannen tømte mer i begeret sitt.”Ja, en skatt av kjøtt og blod. Min niese.”

Midar skvatt nesten.”Jeg har aldri stjålet folk før?!”

Mannen smilte nesten vennlig.”Jeg vet det, men om noen kan berge henne ut av det fangehullet er det du. Hun er holdt fange i et avsides slott langs grensa mot Dheesa. Nord i fjellene faktisk, i en dal ingen andre enn noen få vet om. Du kan ikke etterlate deg spor eller bli sett, det er meget viktig.”

Midar knep øynene sammen.”Hvorfor har de stjålet en jentunge?”

Mannen sukket lavt.”Hun har magiske evner ser du, er født med dem. Noen tror at de kan temme dem og bruke kraften hun bærer til egne formål. Derfor ble hun stjålet fra sine foreldre og brakt til dette forferdelige stedet. Hun var ment å giftes bort til en mektig arving men først må hun befris.”

Midar skulte.”Jeg liker ikke magi, hva om hun er farlig?” 

Mannen ristet på hodet.”Ingen fare, de har lagt magi over henne så hun ikke kan bruke kraften hun rommer, det er et halsbånd hun har på. Det må du aldri fjerne for hun ble forbannet av dem. Forlater hun fangehullet vil hun angripe enhver som slipper henne løs om ikke det smykket er på. Forstår du dette?”

Midar nikket, han kjente seg litt tvilrådig “Og om jeg gjør dette og lykkes, hva får jeg ut av det?”

Mannen tømte begeret sitt igjen.”Snakket som en ekte handelsmann. En sekk gullmynter, fem gode ridehester fra min egen stall og et stykke land nord i Felderi, der ingen kjenner deg. Du kan bli en rik mann Midar. En driftig ung kar som deg kan gjøre det svært godt der nord.”

Midar så ned, tankene løp lynraskt.”Så, når skal så dette skje? Jeg vil trenge utstyr, og et kart og mye annet også.”

Mannen nikket med hodet og slo ut med handa.”Du får alt du trenger av meg, gode hester også. Og selvsagt skal du få vite veien men jeg vil på det sterkeste fraråde deg å kontakte folk. Og så fort du er klar kan du reise, jo før jo bedre. Jeg hater tanken på hva det arme barnet må gjennomgå der i det forferdelige stedet.”

 Midar sukket. Han var fanget og visste det, men det var mulig han kunne stikke av på veien et sted.”Greit, jeg gjør det. Og jeg reiser så fort dere har utstyret klart og et godt kart til meg. Men jeg bestemmer hvordan det skal skje, og om det i det hele tatt er mulig, forstått?”

Mannen nikket ivrig.   “Det er forstått, alt du ber om skal være klart i overmorgen, bare lever en liste til min adjutant nede ved døra.”

Midar bannet sakte innvendig. Mannens niese? Ikke pokker, så mye gull og rikdom var ingen jentunge verdt, og magi? Han blåste i nesa av alt slikt. Antagelig var jenta en av kongelig blod som var kidnappet og nå ville denne mannen kidnappe henne tilbake for å kunne høste æren ved å ha befridd henne. Slikt skjedde hele tiden i de indre kretsene av hoffet og Midar skulle banne på at det var langt mer involvert enn et giftermål og slikt. Dette var politikk og det pleide han å sky som en nonne skyr et bordell. Mannen reiste seg og Midar reiste seg også, mannen grep handa hans og ristet den hjertelig og Midar måtte overvinne en sterkt og brå trang til å røske neven til seg igjen. Det var som å skulle håndhilse på bøddelen selv.

“Da sier vi det slik min venn, utfør dette oppdraget til min tilfredshet og du vil bli kongelig belønnet.”

Midar tvang seg til å smile.”Det er en ære.”

Mannen klappet ham vennskapelig på ryggen og geleidet ham ut til ei dør som ledet ned til en utgang. En hest sto klar der ute og ventet. Mannen smilte ennå vennlig men det var stål i blikket. 

“Da venter jeg deg her ute i overmorgen før portene åpner, vær ikke sen!”

 Det var noe kaldt i de siste ordene som fikk Midar til å skutte seg ubevisst.”Ingen fare, det blir en utfordring og jeg elsker slike!”

Han steg til hest og red ut av porten uten å se seg tilbake, han hadde en ekkel følelse av å ha holdt selve djevelen i handa og gjort en avtale med ham, med sjela som pant.

Mannen ble stående å se etter ham, det kalde uttrykket i øynene ble tydeligere. En liten smal kar i en skitten kjortel dukket opp bak ham stille som en ånd.”Skal jeg skygge ham herre?”

Mannen nikket.”Ja, se til at han ikke snakker med noen, og gjør han det drep dem. Men ikke la ham se det, og sørg for at han kommer hit når han skal. Han er den eneste som kan klare dette.”

Den vesle karen nikket bare og forsvant ut i gata, han var en sann mester i å ikke bli oppdaget. Mannen gikk inn igjen, gikk til en fin salong noen etasjer høyere i bygget og bukket fort for mannen som satt der i en sofa og koste seg med frukt og dyr vin.”Det er gjort min herre, tyven er funnet og i vår tjeneste.”

Mannen i sofaen smilte tilfreds.”Og svelget han åtet?”

Den korte mannen ristet på hodet.”Selvsagt ikke, han trodde ikke et ord men han vil gjøre som vi sier, det skjønner han fort. Han vet ikke at vi vet, det blir vårt vektlodd. Og han vil saktens klare jobben også, jeg har aldri sett noen dyktigere.”

Mannen i sofaen smilte fornøyd.”Så fort vi har henne i hende skal ting endres, vi skal vinne tilbake det vi en gang tapte og navnet skal bli aktet igjen.”

Den korte mannen i blått hevet et glass til en skål, det skinte fanatisk i blikket hans.”Ja, og makten vil følge etter snart!”

Lathisa

Tholir regionen av Dheesa, Byen Vindfjell ved Tholir bukta.

Lyset flakket sakte over de forsamlede, ansiktene var lukket og spenningen lå i rommet som en usynlig tåke. Raske øyekast sveipet over fjes preget av stundens alvor, over øyne som skinte av iver og angst i skjønn forening. Kvinnen ved enden av bordet fulgte terningene som hypnotisert, det var hun som var vertinne denne gangen og rommet bare da også preg av at hun var viden kjent for sin rikdom og sin store sans for skjønnhet og eleganse. Det var stil der, en stil få andre kunne oppvise maken til. Alt passet sammen, fra det vakre tapetet til snorene på duken under det forseggjorte spillebrettet. Selv passet hun så avgjort inn i omgivelsene, høy og smekker, kledd i utsøkte og elegante klær og så vakker at mange sammenlignet henne med selve kjærlighetsgudinnen Arfone. Dronning Lathisa av Tholir var enke, hun hadde vært det i mange år og hadde ikke funnet seg noen ny ektemann. Ryktene svevde selvsagt rundt dette fakta, mange mente at hun var av dem som helst ville slippe menns selskap og behov mens andre mente at hun trivdes best med å styre seg selv. Og de hadde rett.

Lathisa hadde lidd i sitt korte ekteskap med kong Boram, ikke at han hadde vært voldelig eller på noen måte respektløs mot henne men hun måtte legge bånd på seg. I et ekteskap var hun bare en kvinne, en kone som måtte adlyde sin mann. Som enke var hun fri. Hun hadde kun et barn med sin mann, en datter og hun hadde vel egentlig aldri fått noe egentlig forhold til barnet for jenta ble satt bort til ammer og barnepleiersker fra dag en. Mange mente at Lathisa var en kald kvinne, en som ikke brydde seg om noe men det stemte ikke. Lathisa hadde lidenskap og hun elsket. Men det hun elsket hadde forlengst ført henne i uføre, et uføre hun ikke så noen vei ut fra.  Spillmesteren nikket til de fem som satt ved bordet.”Sats nå mine venner, kvitt eller dobbelt.”

Lathisa skalv lett på hendene men skjøv en bunke sjetonger frem på bordet, øynene skinte av spenningen og hjertet hamret i henne. Dette var å leve, dette var alt hun ønsket av livet. Å spille var en rus, en salighet, en fryd hinsides noe annet.

De andre så skjult på hverandre, glimtene i øynene fortalte at de visste hva som egentlig foregikk. Et par av mennene der syntes synd på henne, resten gav blaffen. De hadde vunnet store rikdommer fra dronningen og kunne de vinne mer tok de det gjerne, uansett hva ryktene sa. Mesteren satte spillet i gang og terningene rullet rundt i den store skåla. De ivrige ansiktene holdt pusten, stirret stivt på de små bitene med elfenben og det gikk et gisp gjennom rommet da de falt til ro. Mesteren hevet stemmen.”6 og 5 på rødt og potten går til lord Ewar.”

Lathisa svelget hardt men smilte strålende, ingenting i ansiktet røpet den skrekkelige skuffelsen i det hun skjøv sjetongene sine over til vinneren som selvbevisst begynte å telle dem.”Her min kjære venn, det er deg vel unt.”

Mannen lente seg lett forover og kysset Lathisas hånd med innlevelse.”Det er alltid en fornøyelse å spille med deg ærede dronning”

Hun smilte bare belevent mens hjertet slo desperat i brystet. Gleden var blitt fortvilelse igjen, hun hadde ganske enkelt ikke råd til å tape så mye penger enda en gang, men trangen til å spille var nådeløs. Den lot henne aldri slippe unna, noen gang.

Mens dronningen spilte i slottets salonger red en mann fort langs hovedveien i retning byen. Han red så hardt at hesten skummet og peste men rytteren drev den bare videre. Det forknytte ansiktet røpet at nyhetene han bar på var av det mindre trivelige slaget. Uniformen som røpet en budrytter var flekkete og våt etter et ritt gjennom gjørme og regn men det var mannen vant med. Det var en del av jobben og han var godt kledd for å tåle både kulde og regn. Hesten vaklet nesten, så sent på kvelden var det ingen våkne på skyss stasjonene og han hadde derfor ikke fått byttet hest på siste stasjon. Denne stupte snart men han hadde byen i sikte nå og ved porten kunne han få en ny. Han gruet seg til å overbringe denne beskjeden, den var den verste noe menneske kan få og han hadde forlengst skjønt hvordan landet egentlig lå. Folk på golvet visste som regel mye mer enn de der oppe i samfunnets elite er klar over. Han bare håpet han nådde det før huset stengte for natta.

Det vesle selskapet løste seg opp etter litt fredelig tomprat og noen beger fin vin, den ene etter den andre takket høflig for seg og spillmesteren pakket sammen sine ting og gikk også. Lathisa ble sittende igjen alene der, hun dreide vinbegeret mellom fingrene og tvang seg til å puste normalt. Ved alle guder, hvorfor ble hun straffet slik? Riket hennes var ikke stort, det var bare et middels område rundt byen med begrensede rettigheter til bukta og rikt hadde det aldri vært. Nå var det å regne som konkurs, hun hadde tappet alle verdier ut av det i flere år, alt var belånt til oppunder takmønet og hun skylte penger til nesten hver eneste lånehai fra Tholir bukta til Zhymorne. Det brant i øynene av tårer som ville sprenge seg frem men hun tvang dem tilbake, hun måtte være sterk, opprettholde fasaden. Det var alt det dreide seg om, å gi gode miner til slett spill. Ingen måtte få vite dette. Hennes mann hadde slektninger i live som ville stenge henne inne på livstid om de fant ut hva hun hadde gjort med arven etter ham. Det var snaut en sølvmynt igjen i skattkammeret og hun hadde solgt unna temmelig mye av de dyrebare kunstgjenstandene hans. Selvsagt under den påstanden at de ikke passet inn i hennes stil.

Kammertjeneren hennes sto parat bak døra og ventet på at herskerinnen skulle ringe på henne, men Lathisa trengte å være alene nå. Hun hadde selv gravd det hullet hun var i ferd med å begraves i og hun ante ikke hvordan hun skulle greie å komme seg ut av det. Men trangen til spenningen og fryden var så sterk, så mye sterkere enn henne selv. Hun hadde prøvd å la være noen ganger, hadde prøvd og ikke spille eller vedde men det nyttet ikke. Hun greide det i et par tre uker, så var hun tilbake ved bordet og det var i gang igjen. Hun hadde spilt på hester en stund også, hadde faktisk hatt en del gode dyr men hun tapte dem en etter en mot andre adelige i riket og til slutt gav hun opp.  Siste spikeren i kista for den interessen var da hun var på et veddeløp der en av hennes forhenværende hester løp og brakk forbeina midt på banen, etter det greide hun ikke se på slikt lenger. Nå var det kort og terninger som gjaldt og bare tanken på et slag kort fikk henne til å bli varm og ivrig. Hun hadde aldri følt iver for sin manns kjærtegn, han hadde fått det han hadde rett til men ikke en tøddel mer og fort hadde han ordnet seg med elskerinner og konkubiner som i det minste var villige og ikke bare lå der som et annet slakt. Det var derfor ikke rart at de bare hadde et barn sammen.

Lathisa skulle til å reise seg da det banket på en av de andre dørene der, hun ba vedkommende komme inn og en av husmesterne steg frem etterfulgt av en budrytter. Mannen så forferdelig ut, han måtte ha ridd langt og fort og gjørma silte av de høye ridestøvlene og den lange slengkappen. Mesteren så temmelig lite begeistret ut over det fakta.”Deres nåde, denne mannen bærer bud fra Na-Tholir, fra Arusteres hoff.”

Lathisa så på mannen med et blikk som sakte ble merkelig stort og blankt, hun ante hva mannen ville si. Instinktene hennes fortalte henne det. Hun sank ned på stolen igjen og budrytteren så medlidende på henne før han sank på kne foran henne og rakte handa ut som tegn på respekt.  “Ærede dronning, jeg kommer med bud fra din tjener Ilda av Dabrin, din datter Ariella har gått bort.”

Lathisa trakk bare etter pusten, hun greide ikke si noe, knapt nok tenke. Hodet føltes som om en tornado var i ferd med å gå gjennom det, tanker og følelser svirret rundt som løv i en storm. Mannen rakte henne en rull pergament og hun tok den men greide ikke åpne den, hun bare holdt gjenstanden løst i handa. Husmesteren tok den fra henne og rettet den ut.”Skal jeg lese det?”

Lathisa svelget hardt, hun tok seg synlig sammen.”Ja, og du som kom med budet, gå til kjøkkenet og få deg et godt måltid, og en seng for natten.”

Stemmen hennes var lav, åndeløs. Budrytteren bukket og gikk, lettet over å ha fått utført det han skulle og husmesteren så smalt på dronningen som satt der så blek som en nykalket vegg. Han kremtet kort.”Min ærede dronning, det er med sorg i hjertet at jeg må meddele deg at det kjære barnet gikk bort i dag tidlig etter kort tids sykeleie. Hun døde etter flere timer med sterke magesmerter og legen vet ikke hva det var. Men det er jo ikke noe nytt er det vel? Begravelsen er alt i morgen, jeg vet ikke hva mer jeg skal si. Alle guder være med deg min dronning, jeg vet ikke hva mer som vil skje.”

Lathisa hev etter pusten og skrek, et lavt og hjerteskjærende hyl som gikk gjennom marg og bein, husmesteren ringte desperat med bjella og kammertjeneren kom rasende inne, Den eldre kvinnen grep den hulkende dronningen og prøvde å roe henne ned men det gikk ikke. Lathisa gråt så tårene rant og skrek navnet på datteren igjen og igjen. Flere tjenere kom til og de fikk tvunget i henne en stor porsjon med beroligende urter. Så bar de henne til sengs og først der roet hun seg ned og ble liggende å hulke uten å si et ord mer. Kammertjeneren og et par til ble der og Lathisa lukket øynene og kjente at sinnet og fortvilelsen truet med å svelge henne hel. Det var hennes skyld alt sammen, hun hadde gitt kong Arustere av naboriket datteren til hustru på tross av at hun visste hva slags mann han var. At han foretrakk unge jenter og at han likte å plage dem. Hun visste at han hadde hatt hele fire hustruer før og ingen av dem levde mer enn et par år etter at de ble gift, den som levde lengst rakk såvidt å fylle seksten.

Lathisa stirret tomt i taket, tankene tumlet og spant og sakte vokste det frem noe nytt i fra dypet av sjelen hennes. Han hadde fått hennes datter myrdet, det var ingen tvil i hennes sinn om det. Hun hadde begynt å bli for gammel for ham, og var ikke lenger tiltrekkende i hans øyne. Og årsaken til alt var Lathisas spillegalskap, kong Arustere hadde fort oppdaget at nabodronningen hadde stor gjeld og han kjøpte all gjelda. Det var til ham hun skyldte mest, og han hadde krevd Ariella som første avdrag. Lathisa hadde ikke kunnet annet enn å gi etter. Hun grep hardt rundt kanten av teppet, hendene skalv og svetten rant av henne. Hun hadde aldri vært noen god mor, eller vist særlig interesse for sin datter men det var hennes eget kjøtt og blod. Og dette uhyret skulle ikke få slippe unna, ikke denne gangen. Lathisa hadde vært en bløt og forkjælet kvinne hele livet, hun hadde flytt ovenpå med sin skjønnhet og sjarme og var vant med at andre løste hennes minste problem. Men nå brant det en ny ild i brystet hennes, en ild som herdet og forvridde sjelen til noe ganske annet enn det den hadde vært. Da sola rant neste morgen var det ingenting igjen av den en gang så myke og nytelsessyke kvinnen.

Hun ble sittende i senga og kalte til seg en av tjenerne.”Gå til havnekvartalet og finn vertshuset Den blinde høne. Der kan du spørre verten etter en mann som kalles Jochmun den halte og be ham komme hit til slottet.”

Tjeneren så litt betenkt ut men bukket og gikk og Lathisa tok en liten slurk av vinen sin før hun så seg rundt med en merkelig melankoli i blikket. Dette hadde vært hennes hjem så lenge, det var alt hun hadde og alt hun var. Og nå ville det uansett bli tapt for henne men hun aktet ikke gi seg uten sverdslag. Hun kom sannsynligvis til å dø men hun brydde seg lite om det nå. Det som betydde noe var at mannen som gjorde dette mot hennes datter fikk svi. Lathisa hadde en hemmelighet, en hun hadde holdt skjult hele livet. Som eneste arving tilbake til mannens rike var det hun som bestemte hvem som skulle arve det når hun ble borte og hun ville gi mannens slekt en siste liten skuffelse. Hun fikk kammertjeneren til å hente pergament og en penn og så satte hun seg ned og skrev det viktigste brevet i sitt liv. Der fortalte hun alt hun hadde funnet ut om sin svigersønns meritter, både angående hans hustruer og andre ting hennes spioner hadde funnet ut, og hun fortalte om den store hemmeligheten hun hadde skjult i så mange år. 

Hun hadde et hemmelig barn. Hun hadde blitt forført av en barndomskjæreste da hun var bare tretten og fikk en sønn som ble satt bort med en gang. Hun hadde tilbrakt hele graviditeten hos en tante som bodde svært avsides til så ingen visste om hva som hadde foregått. Siden hadde hun trukket i trådene og fått gutten plassert ved hoffet der han gjorde en svært god karriere som væpner for en av de beste ridderne. Lathisa hadde aldri snakket med ham, snaut sett ham men kjente ham. Og nå var han rette arvingen til tronen. Hun undertegnet brevet med en bitter mine, for en arv hun etterlot seg. Et skakk kjørt rike som snaut inneholdt noe av verdi lenger, og et rykte som garantert ble frynsete om hun lykkes i det hun nå skulle foreta seg. Men det var ingen annen utvei.

Det ble kveld før Jochmun den halte dukket opp, det var en forholdsvis lang men mager kar med en svak halting når han gikk, det arrete fjeset og den kalde minen skremte folk men Lathisa visste hvordan han var innerst inne og han skyldte henne sin lojalitet. Han knelte foran henne og hun smilte og satte seg opp i senga.”Jeg antar at du har hørt nyheten?”

Jochmun nikket sakte, det var som om det danset flammer i det dype mørke blikket og Lathisa visste at han var en av de dyktigste snikmordere i rikene rundt bukta.”Din datter har blitt hans femte offer, som vi vet av.”

Lathisa smilte kaldt.”Å men jeg vet om flere, han har drept nesten hundre uskyldige småjenter gjennom årene, er det ikke på tide at det ender?”

Jochmun smilte smalt, det var et farlig smil.”Hva befaler dronningen?”

Hun så hardt på ham.”Jeg skal selv drepe ham eller dø i forsøket, men feiler jeg må du ta deg av resten, forstått? Han skal dø uansett! Og etterpå trenger jeg en eskorte om jeg overlever. Jeg akter ikke å la meg fange så lett.”

Jochmun så litt tvilende ut men nikket så.”Det skal bli min dronning, Når vil du reise?”

Hun lukket øynene i lettelse et øyeblikk.”I natt, vi reiser i natt. Ha en god hest salet for meg og sørg for at ingen andre vet om dette. Jeg skal ta med alt annet jeg trenger.”

Jochmun bøyde seg underdanig og gikk ut og Lathisa sukket og lente seg tilbake mot de myke putene igjen.”Da er spillet i gang, la oss se hvem som spiller hardest.”

Hun hvisket det før hun steg ut av senga og fant frem en sekk fra et skap. Fort hev hun nedi diverse klær, noen smykker hun kunne bruke som betalingsmiddel og et sett med vakre dolker hun hadde fått i bryllupsgave av sin mann. Nå kom de til nytte. Det siste hun fant frem var sin manns sverd, det var en smalklinget enegget Zethirsk kårde og den var så lett og skarp at selv hun klarte å bruke det. Det var riktig at datterens morder falt for farens sverd. Da alt var pakket trakk hun i en tykk og ganske anonym ridedrakt som slettes ikke røpet at det var en adelig dame som var ute og hun flettet opp håret og gjemte det i en hustrukyse. Det var som en feber i henne nå, en iver hun aldri hadde følt maken til. Snart skulle skjebnen skje fyllest, og hva som enn skjedde med henne selv, hun skulle vite å hevne seg først.

Hun ventet til det ble helt stille, siden hun hadde sendt tjenerne bort var det ingen i gangene men hun tok ingen sjanser og brukte lønnganger bare hun kjente til. Hun snek seg ut av muren via en skjult inngang bak stallen og gikk sakte til et lite overvokst snar et stykke unna hovedveien inn til slottet. Jochmun sto der som avtalt, med en salet damehest og en pakkhest med noen varer på, så de så ut som vanlige reisende om noen ble nysgjerrige. Lathisa smilte merkelig glad til mannen som så avventende på henne.”Du er sikker på dette min dronning? De vil jage deg til verdens ende om det så er, en kongemorder slipper aldri unna.”

Lathisa så stolt på ham.”Like lite som en prinsessemorder slipper unna straffen vil jeg tro. Jeg var en dårlig mor, jeg må betale for det men hun skal ikke være uhevnet.”

Jochmun sukket lavt.”Da rir vi, har vi flaks er vi der i overmorgen.”

Lathisa steg til hest og snikmorderen la merke til de nye harde linjene i ansiktet. Vreden og sorgen hadde brent bort det barnslige ved denne kvinnen og skapt noe nytt. Han kjente menneskesjelen nok til å vite at Lathisa nå var noe nytt og annerledes. Det farligste sted i verden er mellom en mor og hennes barn og det nest farligste var en mor som ønsker hevn. Han tvilte ikke på at dronningen ville tømme den bitre kalken til bunns og aldri gi seg før hun hadde nådd sitt mål. Det ville bli interessant å se hvor dette bar. De to rytterne satte fart og forsvant i natten og med deres gjerninger skulle et sant ras løsne, et ras av handlinger og hendelser som skulle strekke seg som flodbølger over det ganske land.  